Agatha 
 	Christie
 	Gyöngyöző Cián
 	MAGYAR KÖNYVKLUB
 	Kiadás helye: BUDAPEST
 	Kiadás ideje: 1996
 	Fordította: Köves Erzsébet
 	ISSN: 0865-980X ISBN: 978-963-07-8883-0
 	
 	Tartalomjegyzék
 	I.KÖNYV:
 	ROSEMARY.................................................................4
 1. 

 Iris

 	Marle.................................................................................................4
 2. 

 Ruth

 	Lessing..........................................................................................23
 3. 

 Anthony

 	Browne...................................................................................29
 4. 

 Stephen

 	Farraday..................................................................................33
 5. 

 Alexandra

 	Farraday.............................................................................45
 6. 

 George

 	Barton.......................................................................................48
 	II.KÖNYV 
 	HALOTTAK
 	NAPJA.....................................................52
 	Első
 	fejezet.................................................................................................52
 	Második
 	fejezet.........................................................................................55
 	Harmadik
 	fejezet.......................................................................................60
 	Negyedik
 	fejezet........................................................................................65
 	Ötödik
 	
 	Ötödik
 	fejezet............................................................................................73
 	Hatodik
 	fejezet..........................................................................................78
 	III.KÖNYV
 	IRIS........................................................................82
 1. 

 	fejezet.....................................................................................................82
 	Második
 	fejezet.........................................................................................87
 	Harmadik
 	fejezet.......................................................................................89
 	Negyedik
 	fejezet........................................................................................96
 	Ötödik
 	fejezet..........................................................................................104
 	Hatodik
 	fejezet........................................................................................109
 	Hetedik
 	fejezet.........................................................................................117
 	Nyolcadik
 	fejezet.....................................................................................121
 	Kilencedik
 	fejezet....................................................................................124
 	Tizededik
 	fejezet.....................................................................................127
 	Tizenegyedik
 	fejezet................................................................................131
 	Tizenkettedik
 	fejezet...............................................................................137
 	
 	Tizenharmadik
 	fejezet............................................................................142
 	Tizennegyedik
 	fejezet..............................................................................146
 	I. KÖNYV: ROSEMARY
 	Hat ember gondolt Rosemary Bartonra, aki most egy éve halt meg…
 1. Iris Marle

 	I. 
 	Iris Marle gondolatai a nővére, Rosemary körül jártak. 
 	Csaknem egy éve próbált már kétségbeesetten szabadulni Rosemary emlékétől. Nem akart gondolni rá. 
 	Túlságosan fájdalmas volt – túlságosan iszonyatos! A ciántól elkékült arc, a görcsbe merevedett uj ak… Az el entét a halott és az előtte való nap még vidám, elragadó Rosemary között… Azaz hogy talán nem is volt olyan vidám. Influenzán esett át, kimerült, letört volt… A vizsgálat ál apította meg. De ő maga, Iris is hangsúlyozta ezt a körülményt. Hiszen ez magyarázta meg Rosemary öngyilkosságát, nem? 
 	Amint túl voltak a vizsgálaton, Iris elhatározta, hogy kiveri fejéből az egészet. Mi értelme emlékezni? Felejteni kel ! 
 	Elfelejteni az egész szörnyűséget. De most, döbbent rá, kénytelen emlékezni. Kénytelen visszagondolni a múltba…
 	Gondosan fel kel idéznie mindent, a legapróbb, legjelentéktelenebbnek tűnő eseményeket is…
 	Az a különös beszélgetés George-dzsal múlt éjszaka…
 	Amiatt kénytelen emlékezni. 
 	
 	Olyan váratlan, olyan ijesztő volt. De ál junk csak meg –
 	valóban olyan váratlan volt? Talán nem voltak előjelei? 
 	George egyre fokozódó befelé fordulása, szórakozottsága, megmagyarázhatatlan cselekedetei – igen –, a furcsasága
 	– mert ez az egyetlen szó rá! És mindez abban a pil anatban 
 	tetőzött, 
 	amikor 
 	az 
 	éj el 
 	behívta 
 	a
 	dolgozószobájába, és elővette a leveleket az íróasztal fiókjából. 
 	Szóval, most már nincs kibúvó. Kénytelen Rosemaryre gondolni – emlékezni. 
 	Rosemary – a nővére…
 	Iris hirtelen megrendülve döbbent rá, hogy életében először gondolkozik el Rosemaryn. Először gondolkozik el rajta tárgyilagosan – mint személyiségen. 
 	Mindig egyszerűen csak elfogadta Rosemaryt, sohasem gondolkozott el rajta. Az ember nem gondolkozik el az anyján, az apján, a nővérén vagy a nagynénjén. Egyszerűen léteznek, legközelebbi családtagok, mindenféle kérdőjel nélkül. 
 	Az ember nem gondolkozik el rajtuk, mint embereken. Még csak azt a kérdést sem teszi fel magának, hogy milyenek. 
 	Milyen is volt Rosemary? 
 	Ez most nagyon fontos lehet. Sok minden függhet tőle. Iris a múltba révedt. 6 meg Rosemary mint gyerekek…
 	Rosemary volt az idősebb, hat évvel. 
 	Régmúlt pil anatok tértek vissza, rövid vil anásokban, apró jelenetekben. Ő maga, egészen kicsi még, tejet és kenyeret eszik, a copfos Rosemary pedig fontoskodva
 	„leckét csinál” az asztalnál…
 	A tengerpart, egy nyáron, amikor Iris nagyon irigyelte Rosemaryt, mert ő már „nagylány” volt, és tudott úszni! 
 	Rosemary, amikor intézetben volt, és csak a szünidőkre jött haza. Aztán ő maga, mint iskolás, és Rosemary, aki Párizsban már „végzett”. Az iskolás Rosemary esetlen, nyakigláb lány volt. A „végzett” Rosemary meghökkentően idegen, újszerű eleganciával tért haza Párizsból. Lágy volt a hangja, kecsesen ringott a dereka, vörösen aranylott gesztenyeszínű haja, és fekete árnyékok ültek nagy, sötétkék szeme körül. Felkavaró szépséggé nőtt fel – egy másik világban! 
 	Attól kezdve csak ritkán látták egymást: a hatévnyi korkülönbség 
 	okozta 
 	szakadék 
 	akkoriban 
 	volt 
 	a
 	legmélyebb. 
 	Iris még iskolába járt, Rosemaryt pedig elkapta a „szezon” 
 	forgataga. A szakadék még akkor is megmaradt közöttük, amikor Iris hazajött. Rosemary élete abból ál t, hogy reggelenként sokáig ágyban maradt, vil ásreggelikre járt a többi első bálossal, és majdnem minden este táncolni ment. Irist a Mademoisel e kísérte iskolába, a Parkban sétált, este kilenckor vacsorázott, és tízkor lefeküdt. A nővérek közötti kapcsolat efféle rövid párbeszédekre korlátozódott: „Iris, telefonálj taxiért, mert bődületesen el fogok késni”, vagy: „Nem tetszik az új ruhád, Rosemary. 
 	Nem ál jól neked. Nagyon csicsás.” 
 	Azután jött Rosemary eljegyzése George Bartonnal. 
 	Izgalom, vásárlás, csomagözön, koszorúslányruhák. 
 	Az esküvő. Iris Rosemary mögött lépked a padsorok közt az oltár felé, és hal ja, hogy suttognak:
 	„Milyen gyönyörű menyasszony…” 
 	Miért ment férjhez Rosemary éppen George-hoz? Ezen Iris már akkor is meglepődött egy kicsit. Hiszen mindig annyi érdekes fiatalember hívta fel, vitte el szórakozni Rosemaryt. 
 	Miért éppen a nála tizenöt évvel idősebb George Bartont választotta, aki kedves, kel emes, de határozottan unalmas férfi? 
 	George jómódú volt, de a dologban nem a pénznek volt szerepe. 
 	Rosemarynak saját vagyona volt, méghozzá nem is jelentéktelen. 
 	A nagybácsi, Paul pénze…
 	Iris módszeresen kutatott az emlékeiben, megpróbálta elkülöníteni egymástól azt, amit csak most tud, és azt, amit már akkor is tudott. Például Paul bácsiról. 
 	Tulajdonképpen nem a nagybátyjuk volt, ezt mindig is tudta. 
 	Noha bizonyos tényekről nyíltan soha nem beszéltek, Iris tudott róluk. Paul Bennett valamikor szerelmes volt az édesanyjukba, aki viszont mást, egy szegényebb férfit szeretett. Paul Bennett rajongó szerepében a család barátja maradt. Paul bácsi lett belőle, és ő volt az elsőszülött gyermek, Rosemary keresztapja. Amikor meghalt, kiderült, hogy egész vagyonát kis keresztlányára, az akkor tizenhárom éves Rosemaryre hagyta. 
 	Rosemarynek a szépségén kívül most már öröksége is volt. 
 	És mégis a kedves, de unalmas George Bartonhoz ment feleségül. 
 	Miért? Iris annak idején sem értette. Mint ahogy most sem. 
 	Nem hitt benne, hogy Rosemary valaha is szerelmes lett volna George-ba. De nagyon boldognak látszott vele, sőt szerette is – igen, határozottan szerette. Irisnak bőségesen volt alkalma ezt megfigyelni, ugyanis nővére házassága után egy évvel meghalt az édesanyjuk, a bájos, finom Viola Marle, és a tizenhét éves Iris Rosemaryhez és férjéhez került. 
 	Tizenhét évesen. Iris eltűnődött rajta, milyen is lehetett ő
 	akkoriban. Mit érzett, gondolt, látott? 
 	Arra a következtetésre jutott, hogy a kis Iris Marle későn érett: nemigen gondolkozott, elfogadta a dolgokat olyannak, amilyenek voltak. Neheztelt-e például az anyjára, amiért az korábban csak Rosemaryvel foglalkozott? Úgy érezte, tulajdonképpen nem. Magától értetődőnek tartotta, hogy Rosemary a fontosabb. Rosemary már „kinőtt” a gyermekkorból, természetes hát, hogy anyjuk, amennyire egészségi ál apota engedte, idősebbik lányával törődött. 
 	Igen, ez érthető volt. Egyszer majd Iris is sorra kerül. Viola Marle anyának mindig valahogy olyan távoli volt, elsősorban a saját egészségi ál apota foglalkoztatta, gyermekeit dajkákra, nevelőnőkre és iskolákra bízta, de valahányszor velük töltött egy kis időt, mindig változatlanul kedves volt hozzájuk. Iris ötéves volt, amikor Hector Marle meghalt. Senki sem beszélt róla, hogy Hector Marle többet ivott a kel eténél, de Iris, maga se tudta, honnan, már gyerekkorában értesült a titokról. 
 	A tizenhét éves Iris Marle úgy fogadta az életet, ahogy jött, il endően meggyászolta anyját, fekete ruhában járt, és átköltözött nővéréhez és sógorához az Elvaston Square-re. 
 	Néha szörnyen unalmas volt náluk az élet. Irist hivatalosan csak a következő évben akarták bevezetni a társaságba. 
 	Addig háromszor egy héten francia és német nyelvleckéket vett, háztartási tanfolyamra járt. De előfordult, hogy végképp nem tudott mit kezdeni magával, és nem akadt senki, akihez szólhatott volna. George mindig figyelmes, melegszívű és testvéries volt. A magatartása sohasem változott. Máig sem. 
 	És Rosemary? Iris elég ritkán látta. Nővére sűrűn eljárt hazulról... Varrónő, koktélpartik, bridzs…
 	Ha gondolkozni kezd Rosemaryről, valójában mi az, amit tényleg tud róla? Az ízléséről, reményeiről, félelmeiről. 
 	Elképesztő, milyen keveset tud az ember még arról is, akivel egy fedél alatt él! A nővérek nem avatták be egymást bizalmas, benső ügyeikbe. 
 	De most muszáj gondolkoznia. Muszáj emlékeznie. Fontos lehet
 	
 	Kétségtelen, hogy Rosemary elég boldognak látszott…
 	Egészen addig a napig – amely után egy héttel az a bizonyos dolog történt, ő – Iris – sohasem felejti el azt a napot. Kristálytisztán jelenik meg előtte minden részlet, minden szó. A csil ogó mahagóni asztal, a hátratolt szék és a jel egzetes, sietős írás…
 	Iris lehunyta a szemét, és fölelevenedett benne az egész jelenet…
 	Belép Rosemary nappali szobájába, és hirtelen mintha földbe gyökerezne a lába. 
 	Megdöbbentő látvány volt! Rosemary az íróasztalnál ült, és karjára hajtott fej el zokogott, mint egy magára hagyott gyermek. Még sose látta Rosemaryt sírni – és ez a nekikeseredett, heves sírás megrémítette. 
 	Igaz: Rosemary csúnya influenzán esett át. Csak egy-két napja kelt föl az ágyból. És mindenki tudja, hogy influenza után az ember nagyon levert. De mégis…
 	Iris döbbenten kiáltott fel gyerekes hangján:
 	– Mi bajod, Rosemary? 
 	Rosemary fölegyenesedett, kisírt arcából hátrasimította a haját. Megpróbálta összeszedni magát. Gyorsan válaszolt:
 	– Semmi… semmi… Ne bámulj így rám! 
 	Felugrott, és a húga mel ett kirohant a szobából. 
 	Az izgatott Iris el nem tudta képzelni, mi történhetett. Az íróasztalhoz lépett, és nagy csodálkozására a saját nevét pil antotta meg, nővére írásával. Neki írt volna Rosemary? 
 	Közelebb húzta a kék levélpapírt. Nővére jel egzetes, elnyújtott írása most még szélesebbre húzódott szét: a tol at fogó kéz nyilván gyorsan és izgatottan írt. 
 	Drága Iris, 
 	Nincs értelme végrendeletet csinálnom, hiszen a pénzem úgyis a tiéd lesz, de szeretném, ha egyes dolgaim bizonyos személyekhez kerülnének. 
 	
 	George-ra hagyom az ékszereket, amelyeket tőle kaptam, meg azt a kis email ékszeres ládikát, amelyet együtt vásároltunk, amikor eljegyeztük egymást. 
 	Gloria Kingre hagyom a platina cigarettatárcámat. 
 	Maisie-ra a kínai porcelán lovat, amelyet mindig úgy megcsod…
 	A szó itt egy eszelős tol vonással abbamaradt, amikor Rosemary nem bírta tovább tartani magát, és hevesen zokogva az asztalra borult. 
 	Iris szinte kővé vált. 
 	Mit jelentsen ez? Csak nem fog meghalni Rosemary? Igaz, hogy nagyon beteg volt, de most már jól van. És az emberek nem szoktak belehalni az influenzába – néha, persze, előfordul, de Rosemary nem halt bele. Már meggyógyult, csak gyönge és levert egy kicsit. 
 	Iris újra átfutotta a szavakat, és ezúttal egyszerre csak meghökkentette a következő mondat: …a pénzem úgyis a tiéd lesz…
 	Most először sejtett meg valamit Paul Bennett végrendeletének kikötéseiről. Gyermekkora óta tudta, hogy Rosemary örökölte Paul bácsi pénzét, hogy Rosemary gazdag, ő maga meg viszonylag szegény. De eddig a pil anatig eszébe se jutott a – kérdés, hogy mi lesz ezzel a pénzzel, ha Rosemary meghal. 
 	Ha tőle kérdezik, azt felelte volna, hogy nyilván George-ra szál , hiszen ő a férj, de hozzátette volna, hogy képtelenség olyasmire gondolni, hogy Rosemary előbb hal meg, mint George! 
 	De most itt ál , feketén-fehéren, Rosemary saját írásával. Rosemary halála esetén a pénz őrá, Irisra szál . 
 	De törvényes-e ez? Mindenféle pénzt a férj vagy feleség szokott örökölni, nem a testvér. Kivéve, persze, ha Paul bácsi másként nem rendelkezett. Igen, csakis erről lehet szó! Paul bácsi végrendeletében az ál , hogy Rosemary halála esetén őt il eti a pénz. Így már nem olyan tisztességtelen a dolog…
 	Tisztességtelen? Megdöbbent, hogy ilyen szó juthatott az eszébe. Olyasmi motoszkálna hát benne, hogy nem tisztességes, hogy Paul bácsi minden pénze Rosemaryé lett? Igen, a lelke mélyén nyilván mindig így érezte. Mert csakugyan tisztességtelen. Hiszen Rosemary és ő
 	testvérek. 
 	Mindketten 
 	ugyanannak 
 	az 
 	anyának 
 	a
 	gyermekei. Miért hagyott Paul bácsi mindent Rosemaryre? 
 	Mindig Rosemary kapott meg mindent! 
 	Kel emes társaságot, ruhákat, hódolókat, odaadó férjet. 
 	Egyetlen kel emetlenség, ami valaha is érte, az influenza volt! És az is csak
 	egy hétig tartott! 
 	Iris csak ál t az íróasztal mel ett, és habozott. Az a papírlap – Rosemary biztosan nem örülne, ha meglátná a személyzet. 
 	Rövid töprengés után felvette, összehajtotta, és betette az íróasztal egyik fiókjába. 
 	A végzetes születésnapi vacsora után ott találták meg, és ez szolgáltatta az újabb bizonyítékot – ha ugyan szükség volt bizonyítékra – arra, hogy Rosemary a betegsége után nyomott kedélyál apotban volt, és valószínűleg már akkor is öngyilkosságra gondolt. 
 	Influenza utáni depresszió. A vizsgálat ezt mutatta ki indítékként, és Iris val omása is ezt támasztotta alá. Lehet, hogy nem volt kielégítő, de ez volt az egyetlen kézzelfogható, s következésképp elfogadott indíték. Abban az évben igen veszedelmes influenza dühöngött. 
 	Más indítékot sem Iris, sem George Barton nem tudott találni – akkor. 
 	Most viszont, amikor Irisnak eszébe jutott az az eset ott a padlásszobában, maga sem értette, hogyan lehetett olyan vak. 
 	Hiszen az egész dolog úgyszólván az orra előtt zajlott le! 
 	És ő nem látott, nem vett észre semmit! 
 	Gondolatai gyorsan átugrottak a tragikus születésnapi vacsorán. Nem arra kel gondolnia! Az elmúlt, elég belőle. 
 	Félre azzal a szörnyűséggel, a vizsgálattal, George eltorzult arcával, vérbe borult szemével! Térjünk csak át arra az esetre a bőrönddel, a padlásszobában. 
 	I . 
 	Körülbelül fél évvel Rosemary halála után történt. Iris továbbra is az Elvaston Square-i házban lakott. A temetés után a Marle család jogtanácsosa, egy vil ogóan tar koponyájú, meglepően ravasz tekintetű, választékos modorú 
 	öregúr, 
 	elbeszélgetett 
 	Irisszal. 
 	Bámulatos
 	világosan elmagyarázta, hogy Paul Bennett végrendelete értelmében annak minden vagyonát Rosemary örökli, és ha gyermekei lennének, Rosemary halála után a vagyon azokra szál . Ha viszont Rosemary gyermektelenül hal meg, a vagyon egyedüli örököse Iris. Hatalmas vagyonról van szó, magyarázta a jogtanácsos, és ez kizárólag az övé lesz, ha eléri a nagykorúságot, azaz a huszonegyedik évét, vagy ha férjhez megy. 
 	Addig is elsősorban abban kel megál apodniuk, hogy hol fog Iris lakni. Mr. George Barton a leány szempontjából nem tartotta megnyugtató megoldásnak, hogy kettesben lakjanak a házban, azt javasolta hát, hogy Iris apjának nővére, Mrs. Drake, akit fia (a Marle család fekete báránya) anyagi igényeivel nehéz körülmények közé juttatott, költözzön hozzájuk, és gardírozza Irist a társasági életben. Mit szól Iris e tervhez? 
 	Iris készségesen beleegyezett, örült, hogy nem kel új tervekkel foglalkoznia. Az idős Lucil a néni szeretetre méltó, jámbor teremtményként élt az emlékezetében, akinek jóformán nincs saját akarata. 
 	Ezzel a dolog elintéződött. George Barton megható módon örült neki, hogy feleségének a húga továbbra is vele marad, és olyan gyengéden bánt Irisszal, mintha a húga lenne. Mrs. Drake teljességgel alávetette magát unokahúga óhajának, ha társasága nem is volt valami lelkesítő. A ház lakói kel emesen megvoltak egymással. 
 	Iris majdnem fél év múlva tette azt a bizonyos felfedezést a padlásszobában. 
 	Az Elvaston Square-i ház padlásán mindenféle kacatot, ócska bútort, egy csomó bőröndöt meg utazótáskát tartottak. 
 	Egyszer Iris, miután sikertelen vadászatot rendezett kedvenc ruhadarabja, egy ócska piros pulóver után, felment a padlásra. George megkérte, hogy ne viseljen gyászt Rosemary miatt, mert Rosemary is el enezné. Iris tudta, hogy ez igaz, belement a dologba, és – Lucil a néni rosszal ása el enére – továbbra is szokott ruháit viselte. 
 	Mrs. Drake régimódi teremtés volt és szerette, ha eleget tesznek 
 	„az 
 	il endőség 
 	szabályainak”, 
 	ő 
 	maga
 	legszívesebben még mindig gyászfátyolt viselt volna húsz-egynéhány éve elhalt férje miatt. 
 	Iris tudta, hogy a nem használt ruhadarabokat egy bőröndben őrzik a padláson. Elkezdte keresni a pulóverét s mindenféle, már el is felejtett holmira bukkant – egy szürke kosztümre, egy csomó harisnyára, a sífelszerelésére és néhány ócska fürdőruhára. 
 	Akkor akadt a kezébe Rosemary egy régi háziköntöse is, amelyet valahogy nem ajándékoztak el Rosemary többi holmijával együtt. Pettyes selyemből készült, férfias szabású darab volt, nagy zsebekkel. 
 	Iris kibontotta, és megál apította, hogy kifogástalan ál apotban van. Aztán gondosan újra összehajtogatta, és éppen vissza akarta tenni a bőröndbe, amikor a köntös egyik zsebében megzizzent valami. Belenyúlt, és egy összegyűlt papírlapot talált enne. Kisimította, és Rosemary írását látta rajta. Elolvasta. 
 	Drága Leopárdom, nem gondolhatod komolyan…
 	Nem és nem… Szeretjük egymást! Összetartozunk! Ezt neked is éppúgy tudnod kell, ahogy én tudom! Nem mondhatunk csak úgy egyszerűen búcsút egymásnak, nem élhetjük hideg fejjel külön-külön a magunk életét. 
 	Tudod, drágám, hogy ez lehetetlen – teljesen lehetetlen. 
 	Te meg én összetartozunk – mindörökre. Nem vagyok konvencionális asszony
 	– nem érdekel, mit mondanak az emberek. Nekem a szerelem mindennél többet jelent. Elmegyünk együtt – és boldogok leszünk, boldoggá teszlek. Egyszer azt mondtad, hogy az életed por és hamu volt nélkülem –
 	emlékszel, drága Leopárdom? És most nyugodtan leírod, hogy okosabb, ha véget vetünk az egésznek az én érdekemben. Az én érdekemben? De hát én nem tudok nélküled élni! Sajnálom George-ot – mindig kedves volt hozzám –, de meg fogja érteni. Hajlandó lesz visszaadni a szabadságomat. Nem jó, ha két ember együtt marad, ha már nem szereti egymást. Isten egymásnak szánt bennünket, drágám – tudom, hogy így van. Csodálatosan boldogok leszünk – de bátornak kell lennünk. George-nak megmondom én magam – teljesen őszinte akarok lenni hozzá –, de csak a születésnapom után. 
 	Leopárd, drágám, tudom, hogy amit cselekszem, helyes, nem tudok nélküled élni – nem, nem és NEM. 
 	Milyen butaság, hogy mindezt leírom. Két sor is elég lett volna. Annyi, hogy „Szeretlek. És soha nem engedem, hogy elmenj…” Ó, drágám…
 	A levél itt abbamaradt. Iris megkövülten meredt rá. 
 	Milyen keveset tud az ember a tulajdon nővéréről! 
 	Rosemarynak tehát szeretője volt – szenvedélyes szerelmes leveleket írt neki, 
 	és el akart vele menni. 
 	De mi történhetett? Rosemary mégse küldte el a levelet. Milyen levelet küldött hát el? Hogyan döntött végül Rosemary és ez az ismeretlen férfi? 
 	(Milyen képtelenül ostobák tudnak lenni az emberek, ha szerelmesek! „Leopárd!” Milyen butaság.)
 	Ki volt ez a férfi? Szerette-e Rosemaryt annyira, mint Rosemary őt? Bizonyára. Rosemary hihetetlenül bájos teremtés volt. És mégis, legalábbis Rosemary levele szerint, azt javasolta, hogy „vessenek véget” az egésznek! 
 	Mi lehetett emögött? Óvatosság? Világosan megmondta, hogy Rosemary érdekében kel szakítaniuk. Igen, de hát nem ezt mondják-e mindig a férfiak, ha meg akarják őrizni a méltóság látszatát? Nem azt jelenti-e ez valójában, hogy a férfi, akárki volt is, beleunt az egészbe? Talán csak futó kaland volt a számára az egész. Talán soha nem is volt neki fontos. Irisban valahogyan az a benyomás alakult ki, hogy az ismeretlen férfi elhatározta, hogy végleg szakít…
 	De Rosemary másképp gondolkozott. Rosemary nem volt hajlandó szakítani. Ő is elhatározta magát…
 	Iris hátán végigfutott a hideg. 
 	És ő, Iris, semmit sem tudott az egészről! Még csak nem is sejtette! Készpénznek vette, hogy Rosemary boldog és elégedett, hogy ő és George jól megvannak egymással. 
 	Vak volt! Vaknak kel ett lennie ahhoz, hogy ilyesmit ne vegyen észre a tulajdon nővérével kapcsolatban. 
 	De ki volt a férfi? 
 	Visszagondolt a múltba, töprengett, emlékezett. Nagyon sok férfi forgolódott Rosemary körül, sokan csodálták, vitték el szórakozni, hívták fel telefonon. Egyiket sem tüntette ki különösebben. Pedig nyilván volt köztük egy, aki számított – a többi csak arra volt jó, hogy leplezze ezt az egyet, az egyetlent! Iris zavartan ráncolta össze a homlokát, miközben gondosan sorra vette emlékeit. 
 	Két név ugrott be élesen. Igen, egészen biztos, e kettő
 	közül valamelyik. Stephen Farraday? Biztosan Stephen Farraday volt. Mit láthatott benne Rosemary? Merev, nagyképű fiatalember – il etve nem is olyan fiatal. Persze, azt mondják, hogy remek koponya. Nagy jövőjű politikus, egy ál amtitkárság közeli várományosa, mögötte ál az egész befolyásos Kidderminster-klán. Még miniszterelnök is lehet belőle! Talán ez vonzotta Rosemaryt? Mert magához az emberhez, egy ilyen hideg, fegyelmezett lényhez 
 	csak 
 	nem 
 	ragaszkodott 
 	volna 
 	ilyen
 	kétségbeesetten? Igaz, azt beszélik, hogy a felesége halálosan szerelmes belé, és nagyhatalmú családja akarata el enére ment hozzá – egy politikai ambícióktól fűtött kis senkihez! Ha egy nő így érezhetett iránta, miért ne érezhetett volna egy másik is? Igen, biztos, hogy Stephen Farraday. 
 	Mert ha nem Stephen Farraday, akkor csak Anthony Browne lehet. 
 	És Iris nem szerette volna, ha Anthony Browne az. 
 	Igaz, Browne valósággal a rabszolgája volt Rosemarynek, csak úgy leste minden kívánságát, és sötét bőrű, szép vonású arcán valamiféle vidám megadás és kétségbeesés tükröződött. De lehetnek-e az ilyen túlságosan nyílt hódolatnak igazán mélyek a gyökerei? 
 	A férfi Rosemary halála után furcsamód eltűnt. Azóta se látták. 
 	Bár ez nem is olyan különös – hiszen rengeteget utazott. 
 	
 	Mesélt Argentínáról, Kanadáról, Ugandáról és az Egyesült Ál amokról. Irisnak az volt a benyomása, hogy amerikai vagy kanadai, bár alig érződött akcentus a beszédén. Nem, voltaképpen nincs benne semmi különös, hogy nem látták azóta. 
 	Hiszen csak Rosemarynek volt a barátja. Miért akart volna annak halála után is mutatkozni a többiek előtt? Igen, a barátja volt Rosemarynek. De nem a szeretője! Iris nagyon nem szerette volna, ha Browne Rosemary szeretője lett volna. Ez fájna – kegyetlenül fájna…
 	Lenézett a kezében tartott levélre. Összegyűrte. Eldobja, elégeti... . 
 	De az ösztöne azt súgta, hogy ne tegye. 
 	Egyszer még nagyon fontos lehet, hogy ezt a levelet fel tudja mutatni…
 	Kisimította, levitte magával, és elzárta az ékszeres dobozába. 
 	Egyszer még fontos lehet megmutatni, hogy miért dobta el magától Rosemary az életet. 
 	I I. 
 	„Kérem a következő tételt.” 
 	Ez a nevetséges mondat tolakodott kéretlenül Iris fejébe, és csalt kényszeredett mosolyt az ajkára. A bőbeszédű boltosok szokásos kérdése mintha tökéletesen kifejezte volna gondosan irányított gondolatmenetét. 
 	Nem pontosan így, tételenként próbálta-e ő is sorra venni a múlt eseményeit? A padláson tett meglepő
 	felfedezéssel már foglalkozott. Most pedig: „Kérem a következő tételt!” De mi a következő tétel? 
 	Mindenképpen George egyre furcsább viselkedése. Ez messzire nyúlik vissza. Bizonyos apróságok, amiket sehogy se értett, most, a tegnap esti meglepő beszélgetés fényében, 
 	megvilágosodtak. 
 	Értelmetlennek 
 	látszó
 	
 	megjegyzések és cselekedetek kezdtek beleil eszkedni az események menetébe. 
 	Aztán ott van Anthony Browne újbóli felbukkanása. Igen, talán ez lesz a kővetkező tétel, hiszen éppen egy héttel a levél megtalálása után történt
 	Iris nem tudta pontosan felidézni az érzelmeit…
 	Rosemary novemberben halt meg. A rákövetkező
 	májusban Iris, Lucil a Drake szárnyai alatt, megkezdte a fiatal lányok szokásos társasági életét. Vil ásreggelikre; teákra és táncestélyekre járt anélkül, hogy különösebb öröme lelt volna bennük. Kedvetlen volt és elégedetlen. 
 	Június vége felé történt egy meglehetősen unalmas táncos összejövetelen, hogy egyszerre csak megszólalt valaki a háta mögött:
 	– Ugye, Iris Marle, ha nem tévedek? 
 	Megfordult és elpirulva nézett Anthony – Tony – barnára sült incselkedő arcába. 
 	Anthony azt mondta:
 	– Nem hinném, hogy emlékszik rám, de…
 	Iris félbeszakította. 
 	– De emlékszem. Hogyne emlékeznék! 
 	– Nagyszerű. Attól féltem, hogy elfelejtett. Olyan régen nem láttam. 
 	– Tudom. Azóta, hogy Rosemary születésnapi es…
 	Elhal gatott. E szavak jókedvűen, gondolkodás nélkül tolultak ajkára. De hirtelen kifutott az arcából a vér, erősen elsápadt Remegett az ajka. Szeme tágra nyílt a döbbenettől. Anthony Browne gyorsan megszólalt:
 	– Végtelenül sajnálom. Otrombaság volt eszébe juttatnom. 
 	Iris nyelt egyet
 	– Semmi baj – felelte. 
 	(Rosemary 
 	születésnapi 
 	estélye 
 	óta. 
 	Rosemary
 	öngyilkosságának estéje óta. Nem szívesen gondol rá. 
 	
 	Nem akar rá gondolni!)
 	Anthony Browne megismételte:
 	– Végtelenül sajnálom. Bocsásson meg. Táncolunk egyet? 
 	Iris bólintott Noha már elígérkezett az éppen kezdődő
 	táncra, Anthony 
 	karján 
 	lépett 
 	szinte 
 	lebegve 
 	a
 	táncparkettre. Látta, hogy eredeti partnere, egy lötyögő
 	gal ért viseld, zöldfülű fiatalember, zavartan keresi a tekintetével. Ilyen partnerek jutnak az elsőbálosoknak. 
 	gondolta megvetően. Milyen más ez az ember – Rosemary barátja. 
 	Éles fájdalom hasított belé. Rosemary barátja. Az a levél. 
 	Vajon ennek az embernek íródott, akivel most táncol? Ez a könnyed, kecses, macskaszerű mozgás… igen. Il ik rá a
 	„Leopárd” becenév, ő lett volna Rosemary…
 	Éles hangon szólalt meg:
 	– Hol volt mostanáig? 
 	Anthony egy kissé eltartotta magától, úgy nézett az arcába Most nem mosolygott a hangja is hidegen csengett
 	– Utazgattam, üzleti ügyekben. 
 	– Értem. – Aztán akaratlanul így folytatta: – Miért jött vissza? 
 	Anthony megint mosolygott Könnyedén felelte:
 	– Talán – hogy magát lássam. Iris Marle. 
 	És hirtelen szorosabban vonta magához a lányt s merészen siklott tova vele a táncolók közt csodálatos időérzékkel számította ki a lépéseit. Iris maga se értette, hogy a szinte tökéletes gyönyörűségbe, amely eltöltötte, miért vegyül egy kis szorongás. 
 	Attól fogva Anthony végérvényesen részévé vált az életének. Legalább hetente egyszer találkoztak. 
 	Találkoztak a Parkban, táncos összejöveteleken, és nemegyszer együtt vacsoráztak. 
 	Az egyetlen hely, ahol Anthony soha nem mutatkozott az Elvaston Square volt. Egy kis időbe telt amíg Iris felfigyelt erre olyan ügyesen tért ki a férfi a meghívások elől. Iris tömi kezdte a fejét hogy miért? Talán az, hogy ő meg Rosemary…
 	Aztán Iris legnagyobb meglepetésére a semmiből problémát nem csináló, semmibe be nem avatkozó George szóba hozta a férfit
 	– Ki ez az Anthony Browne nevű fickó, akivel jársz? Mit tudsz róla? 
 	Iris a sógorára meredt
 	– Hogy mit tudok róla? De hiszen Rosemary barátja volt! 
 	George arca megrándult. Hunyorgott. Tompán, rekedten felelt:
 	– Igen, persze, az volt. 
 	Iris bűntudatosan kiáltotta:
 	– Ne haragudj! Nem lett volna szabad az eszedbe juttatnom. 
 	George Barton megrázta a fejét. Csöndesen felelt:
 	– Ugyan, ugyan. Nem akarom én őt elfelejteni. Soha. 
 	Hiszen – folytatta félszegen, és félrenézett – még a neve is azt jelenti; hogy „emlékezés”1. – Szemébe nézett Irisnak. –
 	Nem akarom, hogy elfelejtsd a nővéredet Iris. 
 	A lánynak összeszorult a torka. 
 	– Sose felejtem el. 
 	George folytatta. 
 	– Ami pedig azt a fiatalembert. Anthony Browne-t il eti, lehet, hogy Rosemary kedvelte, de nem hinném, hogy sokat tudott volna róla. Tudod, hogy óvatosnak kel lenned, Iris. 
 	Nagyon gazdag lány vagy. 
 	Irist elöntötte a harag. 
 	– Tonynak – Anthonynak – éppen elég pénze van. Hiszen ha Londonban van, a Claridge-ben lakik. 
 	George Barton halványan elmosolyodott
 	
 	– Igen jó hírű szál oda – dörmögte – és ugyancsak drága. 
 	Ugyanakkor, kedvesem, úgy veszem észre, senki nem tud semmit erről a fickóról. 
 	– Amerikai. 
 	– Meglehet. De ha az, furcsa, hogy a követsége nem támogatja jobban. Hozzánk nemigen jár, ugye? 
 	– Nem. De ezt meg is értem, ha ilyen undokul viszonyulsz hozzá! 
 	George a fejét csóválta. 
 	– Úgy látszik, szamárságot mondtam. Hát jó. Én csak időben akartalak figyelmeztetni. Majd beszélek LucilIával. 
 	– Lucil a! – mondta Iris megvetően. 
 	George aggódva kérdezte:
 	– Valami baj van? Úgy értem, gondoskodik róla Lucil a, hogy megfelelő programjaid legyenek? Partik meg ilyesmi. 
 	– Nincs okom panaszra, igazán igyekszik…
 	– Mert ha nem, csak szólj, kislány. Szerezhetünk valaki mást is. Fiatalabbat, modernebbet. Szeretném, ha kel emesen telne az időd. 
 	– De hiszen kel emesen telik, George. Igazán kel emesen. 
 	George akadozva mondta:
 	– Akkor jó. Nekem nem sok érzékem van az ilyesmihez, nem is volt soha. Legyen rá gondod, hogy meglegyen mindened, amit szeretnél. Igazán nem kel spórolnunk. 
 	Ilyen volt George mindig – kedves, félszeg, hebehurgya. 
 	1Rosemary = rozmaring – az angoloknál az emlékezés jelképe. 
 	Ígéretéhez, il etve fenyegetéséhez híven csakugyan
 	„beszélt” Mrs. Drake-kel, Anthony Browne dolgában, de mintha csak a sors rendelte volna, a pil anat éppenséggel nem volt alkalmas arra, hogy Lucil a neki szentelje a figyelmét. 
 	Éppen sürgönyt kapott a szeme fényétől: semmirekel ő
 	
 	fiától, aki olyan kiválóan tudott játszani az anyai szív húrjain, hogy mindig sikerült kicsalnia belőle némi anyagi támogatást. 
 	Küldj kétszáz fontot. Helyzetem kétségbeejtő. Élet vagy halál. Victor. Lucil a sírt. 
 	– Victor olyan becsületes. Tudja, milyen szorult helyzetben vagyok, és csak
 	végszükség esetén fordul hozzám. Soha máskor! Úgy félek, hogy agyonlövi magát! 
 	– Ő aztán soha – jegyezte meg szenvtelenül George Barton. 
 	– Te nem ismered őt. Én az anyja vagyok, és csak természetes, hogy tudom, milyen a fiam. Soha nem tudnám magamnak megbocsátani, ha nem tennék eleget a kérésének. Eladom azokat a részvényeket. 
 	George felsóhajtott
 	– Ide figyelj, Lucil a. Táviratilag részletes információt kérek egyik ottani üzletbarátomtól. Pontosan meg fogjuk tudni, miféle zűrben van Victor. Én azt tanácsolom neked, hagyd: főjön csak egy kicsit a saját levében. Soha nem lesz ember belőle, ha mindig segítsz rajta. 
 	– Nagyon kegyetlen vagy, George. Az a szegény fiú mindig peches volt…
 	George 
 	ezzel 
 	kapcsolatban 
 	tartózkodott 
 	a
 	véleménynyilvánítástól. Nőkkel nem érdemes vitatkozni. 
 	Csupán annyit mondott:
 	– Mindjárt szólok Ruthnak, hogy intézkedjen. Holnap mindent tudni fogunk. 
 	Lucil a egy kissé megnyugodott. A kétszáz font végül is ötvenre lett lefaragva, de ennek az elküldéséhez Lucil a szilárdan ragaszkodott. 
 	Iris tudta, hogy George az ötven fontot a saját pénzéből adta, bár Lucil ának azt mondta, hogy az ő részvényeit értékesítette. Iris csodálta George-ot a nagylelkűségéért és ezt meg is mondta neki. A válasz egyszerű volt:
 	– Ezt a dolgot én így nézem: minden családban van egy fekete bárány. Valakit mindig el kel tartani. És mindig akad majd valaki, aki fizet Victor helyett, amíg csak él a jómadár. 
 	– De nem kel , feltétlenül te legyél az! Nem is a te rokonod. 
 	– Rosemary rokona az én rokonom is. 
 	– Aranyos ember vagy, George. De nem segíthetnék inkább én? Úgyis mindig azt mondod, hogy gazdag vagyok. 
 	George rávigyorgott
 	– Semmi effélét nem tehetsz, ifjú hölgy, amíg nem vagy huszonegy éves. És ha egy csöpp eszed van, akkor sem teszed. De adok neked egy tanácsot. Ha valaki azt táviratozza neked, hogy végez magával, ha nem kap postafordultával kétszáz fontot, rendszerint rá fogsz jönni, hogy húsz font is bőven megteszi. .. Sőt merem ál ítani, hogy egy tízes is! Azt nem lehet megakadályozni, hogy egy anya fizessen, de az összeg mindig csökkenthető – ezt jól jegyezd meg. Egészen biztos, hogy Victor Drake sohasem végezne magával, nem az a fajta! Akik öngyilkossággal fenyegetőznek, sose lesznek öngyilkosok! 
 	Soha? Iris Rosemaryra gondolt. Aztán elhessegette magától a gondolatot. George nem Rosemaryra gondolt. Ő
 	egy mindenre elszánt, gátlástalanul hazudozó fiatalemberre gondolt Rio de Janeiróban. 
 	Iris számára mindenesetre tiszta nyereség volt, hogy Lucil a anyai gondjai miatt nem szentelhetett teljes figyelmet Anthony Browne-nal való barátkozásának. 
 	Hát akkor – lássuk „a következő tételt”. A George-ban végbement változást. Ezt nem halogathatja tovább. Mikor is kezdődött? És mi okozta? 
 	Iris még most sem tudta pontosan meghatározni, mikor kezdődött ez a változás, akárhogy törte a fejét. Rosemary halála óta George mindig szórakozott volt, időnként teljesen érzéketlenné vált minden iránt, és komor gondolatokba merült. Szemmel láthatólag megöregedett, nehézkesebb lett. Ez nagyon is érthető volt De szórakozottsága egy idő óta minden képzeletet felülmúlt. 
 	Mióta is pontosan? 
 	Mintha az Anthony Browne miatt történt összezördülés után vette volna észre először, hogy George zavart, ködös tekintettel mered rá. Azután új szokást vett fel: korán hazajött az irodából, és bezárkózott a dolgozószobájába. 
 	De a jelek szerint semmit sem csinált ott. Iris egyszer bement hozzá, és az íróasztala mel ett találta, üveges szemekkel meredt maga elé. Amikor belépett fakó. 
 	megtört tekintettel nézett rá. Az viselkedik így, akit valamilyen nagy megrázkódtatás ért. De a kérdésére, hogy mi a baj, röviden csak annyit felelt: „Semmi.” 
 	Ahogy teltek-múltak a napok, egyre gondterheltebben járkált fel-alá, mintha valami súlyos dolog nyomasztaná. 
 	Senki sem törődött vele különösebben. Legalábbis Iris nem. George gondjai mindig „üzleti” gondok voltak. 
 	Azután rendszertelenül, minden látható ok nélkül, kérdéseket tett föl. Iris akkoriban kezdte határozottan
 	„furcsának” érezni George viselkedését
 	– Mondd, Iris, sokat beszélgetett veled Rosemary? 
 	Iris rábámult. 
 	– Hát persze, George. Egyébként… miről? 
 	– Ó, hát saját magáról, a barátairól, hogy mi van vele úgy általában. Hogy boldog-e vagy boldogtalan. Ilyesmikről. 
 	Iris azt hitte, tudja, mi motoszkál George fejében. Nyilván megsejtett valamit Rosemary szerencsétlen viszonyáról. 
 	Lassan azt felelte:
 	– Sose beszélt sokat. Úgy értem, hogy mindig nagyon el volt foglalva. 
 	– Persze. Te meg csak gyerek voltál. Igen, értem. Mégis eszembe jutott, hogy hátha mondott valamit. 
 	Kérdően nézett a lányra – mint a kutya, ha vár valamit. 
 	Iris nem szeretett volna George-nak fájdalmat okozni. És Rosemary valóban nem mondott semmit. Tagadóan rázta meg a fejét
 	George sóhajtott. Nehezen jöttek belőle a szavak:
 	– Nem baj. Nem lényeges. 
 	Egy másik alkalommal váratlanul azt kérdezte, hogy kik voltak Rosemary legjobb barátnői. 
 	Iris elgondolkodott. 
 	– Gloria King. Mrs. Atwel – Maisie Atwel . Jean Raymond. 
 	– Mennyire volt bizalmas velük? 
 	– Azt nem tudom pontosan. 
 	– Mégis, mit gondolsz, rábízta valamelyikükre a titkait? 
 	– Igazán nem tudom… De nem tartom valószínűnek…
 	Miféle titkokra gondolsz? 
 	Alighogy kimondta, máris megbánta a kérdést, de George válasza ugyancsak meglepte. 
 	– Említette valaha Rosemary, hogy fél valakitől? 
 	– Fél? – bámult rá Iris. 
 	– Arra 
 	szeretnék 
 	rájönni, 
 	voltak-e 
 	Rosemarynek
 	el enségei? 
 	– A nők közt? 
 	– Nem, nem, nem olyasmire gondolok. Igazi el enségekre. 
 	Hogy volt-e valaki
 	– akiről te is tudsz –, aki… aki bosszút forralt el ene? 
 	Irisnak olyan kerekre nyílt a szeme, hogy George egészen zavarba jött Elvörösödve dünnyögte:
 	– Tudom, hogy bután hangzik. Melodramatikusan. De csak úgy kérdeztem. 
 	Néhány nappal ezután kezdett el Farradayék felől érdeklődni:
 	– Milyen gyakran jött össze Rosemary Farradayékkel? 
 	Iris habozott. 
 	– Igazán nem tudom, George. 
 	– Sose mondta? 
 	– Nem. Legalábbis azt hiszem. 
 	– Egyáltalán: bizalmas viszonyban voltak? 
 	– Rosemaryt nagyon érdekelte a politika. 
 	– Igen. Miután Svájcban találkozott a Farraday házaspárral. 
 	Azelőtt egyáltalán nem érdekelte. 
 	– Valóban nem. Azt hiszem, Stephen Farraday keltette fel az érdeklődését. Kölcsönadott neki brosúrákat meg ilyesmit
 	George azt kérdezte:
 	– Sandra Farraday mit szólt hozzá? 
 	– Mihez? 
 	– Hogy a férje brosúrákat ad kölcsön Rosemarynek. 
 	Iris feszengve mondta:
 	– Nem tudom. 
 	– Sandra Farraday nagyon tartózkodó asszony – jegyezte meg George. – Olyan hidegnek látszik, mint a jégcsap. De azt mondják, bolondul Farradayért. Az a fajta asszony, aki rossz néven veheti, ha a férje egy másik nővel barátkozik. 
 	– Meglehet. 
 	– Hogyan jött ki egymással Rosemary meg Farraday felesége? 
 	Iris vontatottan válaszolt:
 	– Azt hiszem, nem nagyon jól. Rosemary nevetett Sandrán. 
 	Afféle nagyképű politizáló nőnek tartotta, azt mondta, olyan, mint egy hintaló. És valóban olyan lószerű. Rosemary mindig azt mondta: „Ha beleszúrnának, csak úgy dőlne belőle a fűrészpor.” 
 	George dünnyögött valamit. 
 	
 	Azután megkérdezte:
 	– Még mindig gyakran találkozol Anthony Browne-nal? 
 	– Meglehetősen. – Iris hangja hűvös volt, de George nem ismételte meg az intelmeit. Ehelyett érdeklődést mutatott
 	– Jó sokfelé csatangolt, mi? Érdekes élete lehet. Szokott mesélni róla? 
 	– Nem sokat. Valóban rengeteget utazott. 
 	– Gondolom, üzleti ügyekben? 
 	– Azt hiszem. 
 	– Mivel foglalkozik? 
 	– Nem tudom. 
 	– A fegyverszál ító cégekhez van valami köze, nem? 
 	– Sose mondta. 
 	– Nos, nem kel megemlítened neki, hogy érdeklődtem. 
 	Csak kíváncsi voltam. Tavaly ősszel sokat lehetett látni Dewsburyvel, az Egyesült Fegyvergyártó Rt elnökével…
 	Ugye, Rosemary elég gyakran találkozott Anthony Browne-nal? 
 	– Igen… elég gyakran. 
 	– De nem túl régóta ismerte, inkább csak olyan futó ismeretség lehetett, nem? Ugye, eljárt vele táncolni? 
 	– Igen. 
 	– Tudod, engem eléggé meglepett, hogy őt is meghívta a születésnapjára. Nem gondoltam, hogy ilyen jól ismeri. 
 	Iris gyorsan közbevetette:
 	– Nagyon jól táncol…
 	– Igen… igen, persze. 
 	Anélkül, hogy akarta volna, Iris agyában megjelent egy kép
 	– arról az estéről. 
 	A kerek asztal a Luxembourgban, a tompított fények, a virágok. A zenekar, az ál hatatosan ismétlődő ritmus. A hét ember az asztal körül, ő maga, Anthony Browne, Rosemary, Stephen Farraday, Ruth Lessing, George, és George jobbján Stephen Farraday felesége. Lady Alexandra Farraday, világosszőke, sima hajával, enyhén ívelt orrcimpáival és tiszta, gőgös hangjával. Milyen vidám este volt! Vagy nem is volt olyan vidám? 
 	Aztán egyszerre csak az estély derekán Rosemary… Nem, nem, jobb nem gondolni rá. Inkább csak arra kel emlékeznie, hogy ő maga Tony mel ett ült – tulajdonképpen akkor találkozott vele először. Anthony addig csak egy név volt a számára, egy árnyék a hal ban, egy hát amint lekíséri a lépcsőn Rosemaryt a ház előtt várakozó taxihoz. 
 	Tony…
 	Hirtelen felrezzent George megismételte kérdését. 
 	– Különös, hogy utána olyan hirtelen eltűnt. Tudod, hol volt? 
 	Iris bizonytalanul válaszolt
 	– Azt hiszem, Ceylonban vagy Indiában. 
 	– Akkor este nem is említette, hogy elutazni készül. 
 	Iris felcsattant
 	– Miért említette volna? És muszáj arról… arról az estéről beszélnünk? 
 	George elvörösödött
 	– Nem, nem, persze hogy nem. Ne haragudj, kisöreg. 
 	Apropó! Hívd meg Browne-t hogy vacsorázzon egyszer nálunk. Szívesen találkoznék megint vele. 
 	Iris boldog volt: George kezd helyrejönni. A meghívást annak rendje és módja szerint átadták és el is fogadták, de Anthonynak az utolsó pil anatban valami üzleti ügyben északra kel ett utaznia, és nem tudott eljönni. 
 	Július vége felé egy szép napon George azzal döbbentette meg Lucil át és Irist hogy bejelentette: házat vásárolt vidéken. 
 	– Házat vettél? – hitetlenkedett Iris. – De hiszen úgy volt, hogy csak bérbe vesszük azt a házat Goringban két hónapra! 
 	
 	– Nem jobb, ha az embernek saját háza van? Egész évben lejárhatunk a hétvégeken. 
 	– És hol az a ház? A folyónál? 
 	– Nem egészen. Azazhogy egyáltalán nem. Sussex. 
 	Marlingham. Little Priors a neve. Tizenkét acre, egy György-korabeli kis ház. 
 	– Nem tréfálsz? Tényleg megvetted, anélkül hogy nekünk megmutattad volna? 
 	– Soha vissza nem térő alkalom volt Most kezdték árulni. 
 	Azonnal lecsaptam rá. 
 	Mrs. Drake megjegyezte:
 	– Biztosan alapos renoválásra szorul. 
 	George könnyedén odavetette:
 	– Az nem probléma. Ruth már intézi is a dolgokat Ruth Lessingnek, George ügyes titkárnőjének említését áhítatos csend fogadta. Ruth intézmény volt – gyakorlatilag szinte családtag. Csinos volt a maga puritán módján, és eleven 
 	megtestesülése 
 	a 
 	tapintatnak 
 	és 
 	a
 	gyakorlatiasságnak…
 	Amíg Rosemary élt ő is gyakorta mondogatta: „Hagyjuk, majd Ruth elintézi. Remek nő. Bízzuk csak Ruthra.” 
 	Miss Lessing ügyesen el tudott simítani minden nehézséget Mosolyogva, kedvesen – s ugyanakkor tartózkodóan –
 	legyőzött minden akadályt. Ő intézte George üzleti ügyeit és alighanem ő tartotta kézben magát George-ot is. Barton nagyon ragaszkodott hozzá, és mindenben meghal gatta a véleményét. A jelek szerint a titkárnőnek nem volt semmiféle személyes igénye vagy vágya. 
 	Ezúttal azonban Lucil a Drake megharagudott
 	– Kedves George-om, akármilyen ügyes is Ruth, szerintem egy család nőtagjai mégiscsak maguk szeretik a szobájuk arculatát kialakítani. Meg kel ett volna kérdezni Irist. 
 	Magamról nem beszélek, mert én nem számitok. De Irist esetleg boszszanthatja a dolog. 
 	George bűntudatos arcot vágott
 	– Azt akartam, hogy meglepetés legyen! 
 	Lucil a önkéntelenül elnevette magát
 	– Micsoda gyerek vagy te, George! 
 	Iris azt mondta:
 	– Engem nem érdekel a berendezés. Ruth bizonyára tökéletesen megoldotta. Okos nő. De mit fogunk ott csinálni? Remélem, van teniszpálya? 
 	– Igen, és golfpálya is, hat mérföldnyire. S csak tizennégy mérföldre van a tenger. Sőt mi több, szomszédaink is lesznek. Sose árt olyan helyen telepedni le, ahol ismerősök vannak. 
 	– Kik azok a szomszédok? – kérdezte élesen Iris. 
 	George nem nézett a szemébe. 
 	– Farradayék – válaszolta. – Körülbelül másfél mérföldnyire laknak, épp csak a parkon kel átvágni. 
 	Iris dermedten nézett rá. Egy pil anat alatt arra a meggyőződésre jutott, hogy George ezt az egész rafinált ügyletet a vidéki ház megvásárlását és berendezését egyetlen cél érdekében ütötte nyélbe: Stephen és Sandra Farraday közelébe akart kerülni. Vidéken a közeli szomszédok, különösen, ha a birtokaik is érintkeznek, szükségszerűen baráti viszonyban kénytelenek lenni. Vagy megtartani a két lépés távolságot. 
 	De mire jó ez? Miért akar George ilyen szívósan közel kerülni a Farraday házaspárhoz? Miért próbál ilyen költséges módon elérni egy érthetetlen célt? 
 	Talán gyanítja, hogy Rosemary és Stephen Farraday között több volt, mint barátság? Talán a féltékenysége nyilvánul meg ilyen különös módon, miután Rosemary már meghalt? 
 	Ez azért kicsit túl merész elképzelés. 
 	De hát akkor mit akar George Farradayéktől? Mi volt az értelme azoknak a furcsa kérdéseknek, melyekkel őt Irist szüntelenül ostromolta? George körül valami nagyon nincs rendben az utóbbi időben. 
 	Az a furcsa, kába kifejezés az arcán esténként! Lucil a ezt annak tulajdonította, hogy egy-két pohárral több portóit hajtott fel a kel eténél. Lucil a nem is gondolhatott egyebet! 
 	Nem, valami nem stimmelt George-dzsal az utóbbi időben. 
 	Mintha valami nagyon izgatta, valamitől nagyon szenvedett volna. Izgalmi ál apotban élt s néha teljes apátiába sül yedt Annak az augusztusnak legnagyobb részét így aztán vidéken töltötték, a Little Priorsban. Iszonyatos egy ház! Iris megborzongott. Gyűlölte. Csinos, jól megépített ház volt harmonikusan berendezve (Ruth Lessing mindig tökéletes volt!). És furcsamód ijesztően lakatlan. Mert nem lakták. 
 	Csak elfoglalták. Mint a katonák a háborúban egy megfigyelőpontot. És ami a legszörnyűbb: a szokásos, hétköznapi nyári életrend álarca alatt. A hétvégeken vendégek jöttek, teniszmérkőzések zajlottak le, s minden formaság nélkül együtt vacsoráztak Farradayékkel. Sandra Farraday kedves és szívélyes volt hozzájuk – pontosan úgy viselkedett, ahogyan az olyan szomszédokkal il ik, akik már korábban 
 	is 
 	barátaik 
 	voltak. 
 	Megismertette 
 	őket
 	mindenkivel a megyében, George-nak és Irisnak tanácsokat adott a lovakkal kapcsolatban, Lucil ához. mint az idősebb hölgyekhez szokás, figyelmes volt. 
 	És senki sem tudhatta, hogy a sápadt mosolygó arc a maszk mögött valójában mit gondol. Szfinxszerű asszony. 
 	Stephent ritkábban látták. Nagyon el volt foglalva, politikai tevékenysége sűrűn elszólította. Iris biztosra vette, hogy szándékosan kerüli a találkozást a Little Priors lakóival, sőt kapva kap minden alkalmon, csak hogy ne kel jen együtt lennie velük. 
 	Így telt el az augusztus és a szeptember. Úgy volt, hogy októberben térnek vissza londoni házukba. 
 	Iris megkönnyebbülten sóhajtott fel erre a gondolatra. 
 	Talán, ha újra otthon lesznek, George visszatalál régi énjéhez. 
 	És akkor – tegnap éj el – arra ébredt, hogy valaki halkan kopogtat az ajtaján. Felgyújtotta a vil anyt, megnézte, mennyi az idő. Még csak egy óra volt. Fél tizenegykor feküdt le, és azt hitte, hogy már sokkal későbbre jár. 
 	Pongyolába bújt, és az ajtóhoz ment. Ezt valahogy természetesebbnek találta, mint hogy egyszerűen kiszóljon:
 	„tessék.” 
 	George ál t az ajtó előtt Még nem feküdt le, az esti öltözék volt rajta. Szaggatottan lélegzett és furcsán kékes színű volt az arca. Azt mondta:
 	– Gyere le a dolgozószobámba, Iris. Beszélnem kel veled. 
 	Muszáj beszélnem valakivel. 
 	Iris, 
 	még 
 	kábultan 
 	az 
 	álomtól, 
 	csodálkozva
 	engedelmeskedett. George becsukta a dolgozószoba ajtaját, és leültette Irist az íróasztala túlsó oldalán. Odatolta neki a cigarettás dobozt, maga is kivett egy cigarettát és többszöri kísérlet után, remegő kézzel rágyújtott Iris megkérdezte:
 	– Valami baj van, George? 
 	Most már komolyan aggódott George ijesztően nézett ki. 
 	Beszéd közben elakadt a lélegzete, mintha előzőleg szaladt volna. 
 	– Nem bírom tovább. Nem bírom tovább! Meg kel mondanod, mit gondolsz… igaz-e… lehetséges-e?…
 	– De hát miről beszélsz, George? 
 	– Valamit csak észre kel ett venned! Valamit csak kellett, hogy mondjon! Valami oka kel ett, hogy legyen!…
 	Iris kővé meredten nézett rá. George végigsimított a homlokán. 
 	
 	– Nem érted, hogy miről beszélek. Látom. Ne vágj olyan ijedt képet kislány. Segítened kel ! Vissza kel emlékezned mindenre, amire csak tudsz! Igen, tudom, kicsit összefüggéstelenül beszélek, de rögtön megértesz – ha megmutatom neked a leveleket
 	Kihúzta az íróasztal egyik fiókját és kivett két papírlapot. 
 	Halványkék levélpapírok voltak, rajtuk apró nyomtatott betűs szöveg. 
 	– Olvasd el – mondta George. 
 	Iris a papírra nézett Világosan, köntörfalazás nélkül ez ál t az egyiken:
 	„MAGA AZT HISZI, HOGY A FELESÉGE ÖNGYILKOS
 	LETT. NEM IGAZ. MEGÖLTÉK.” 
 	S a másikon:
 	„ROSEMARY, A FELESÉGE, NEM ÖNGYILKOS LETT. 
 	MEGGYILKOLTÁK.” 
 	Iris bámulta a szavakat George meg folytatta:
 	– Körülbelül három hónapja érkeztek. Először azt hittem, hogy tréfa… kegyetlen, gyalázatos tréfa. Azután elkezdtem gondolkodni. Csakugyan: miért ölte volna meg magát Rosemary? 
 	Iris gépiesen felelte:
 	– Influenza utáni depresszió. 
 	– Igen, de ha komolyan elgondolkozol rajta, ez egyszerűen badarság. Sokan betegszenek meg influenzában, és utána levertnek érzik magukat – na és aztán? 
 	Iris nagy nehezen bökte ki:
 	– Hátha… boldogtalan volt? 
 	– Igen, lehet, hogy az volt. – George higgadtan vette fontolóra ezt a lehetőséget is. – De nem hiszem, hogy Rosemary csak azért, mert boldogtalan volt, végzett volna magával. Lehet, hogy fenyegetőzött volna vele, de nem hiszem, hogy valóban meg is tette volna. 
 	
 	– Mégis megtette, George! Milyen más magyarázat lehetséges? Hiszen meg is találták a retiküljében a mérget. 
 	– Tudom. Látszólag stimmel. De amióta ezeket megkaptam – rákoppintott körmével a névtelen levelekre –, újra meg újra végiggondoltam a dolgokat. És minél többet gondolkozom, annál biztosabb vagyok benne, hogy van valami igazság ezekben a levelekben. Ezért tettem föl neked azokat a kérdéseket ezért érdekelt, hogy voltak-e Rosemarynek el enségei. Ezért szerettem volna tudni, nem mondott-e valamit, amiből arra lehetett volna következtetni, hogy fél valakitől. Akárki ölte meg, valami oka kel ett, hogy legyen rá…
 	– De George, te meg vagy őrülve…
 	– Néha magam is azt hiszem. Máskor meg érzem, hogy helyes nyomon járok. De meg kel tudnom. Rá kel jönnöm. 
 	Neked meg segítened kel , Iris. Gondolkoznod kel . 
 	Emlékezned kel . Igen – emlékezned. Újra meg újra átgondolni mindent, ami akkor este történt. Mert azt, ugye, te is belátod, hogy ha megölték, akkor olyan valaki ölte meg, aki akkor este ott ült az asztalnál. Ezt te is belátod, nem? 
 	Igen, ezt Iris is belátta. Többé nem háríthatja el magától annak a jelenetnek az emlékét. Mindenre emlékeznie kel . 
 	A zenére, a dobpergésre, a letompított fényekre, a műsorra, aztán az újra kigyúló fényekre, és Rosemaryre, amint kék, eltorzult arccal az asztalra bukik. 
 	Iris megborzongott. Most már félt, rettenetesen félt…
 	Gondolkoznia kel … vissza kel menni a múltba…
 	emlékezni. 
 2. Ruth Lessing

 	A zsúfolt munkanap egy rövidke szünetében Ruth Lessing főnökének feleségére, Rosemary Bartonra gondolt. 
 	Nagyon nem kedvelte Rosemary Bartont. Hogy mennyire nem, az csak azon a novemberi délelőttön tudatosodott benne, amikor első ízben találkozott Victor Drake-kel. 
 	Ez a Victorral való beszélgetés volt a kezdete, az elindítója mindennek. Érzései és gondolatai addig mélyen a tudata alá szorultak: nem ismerte igazi természetüket. 
 	Odaadóan szolgálta George Bartont. Az első pil anattól fogva. Amikor a hűvös, nyugodt, rátermett huszonhárom éves lány munkába ál t nála, azonnal látta, hogy Bartont kézbe kel venni. Ez meg is történt. Sok időt, pénzt és fáradságot takarított meg neki. Ő választotta ki a barátait, és ő talált hozzáil ő hobbykat a számára. Visszatartotta a meggondolatlan 
 	üzleti 
 	lépésektől, 
 	máskor 
 	viszont
 	bátorította, hogy vál aljon bizonyos ésszerű kockázatokat. 
 	Hosszú együttműködésük során George mindig csak engedelmes, készséges és általa irányított munkaerőnek tartotta a lányt. Örömöt okozott neki a megjelenése, jólesett látnia gondozott fényes fekete haját, csinos kosztümjeit és frissen vasalt blúzait, szép formájú fülében az apró gyöngyszemeket világos bőrén a mértékkel alkalmazott púdert és ajkán a halványrózsaszínű rúzst. 
 	George úgy érezte, hogy Ruth egyszerűen tökéletes. 
 	Kedvelte tárgyilagos, személytelen modorát, s azt, hogy nyoma 
 	sem 
 	volt 
 	benne 
 	az 
 	érzelemnek 
 	és
 	bizalmaskodásnak. Éppen ezért sok mindent elmondott neki a magánügyeiről: a lány együttérzéssel meghal gatta, és mindig tudott adni egy-két hasznos tanácsot. 
 	De Barton házasságával nem tudott mit kezdeni. Nem tetszett 
 	neki. 
 	Mindazonáltal 
 	beletörődött 
 	és
 	felbecsülhetetlen 
 	segítséget 
 	nyújtott 
 	az 
 	esküvői
 	
 	előkészületek során, rengeteg munkát vett le Mrs. Marle vál áról. 
 	Az esküvő után Ruth és Barton viszonya egy ideig kevésbé volt bizalmas. A lány szigorúan csak a hivatalos ügyekről beszélt főnökével. George sok mindent teljesen rábízott. 
 	Ruth olyan kiváló munkaerő volt, hogy hamarosan Rosemary is rájött: George Miss Lessingje minden vonatkozásban felbecsülhetetlen. Miss Lessing mindig kedves, mosolygós és udvarias volt. 
 	George, Rosemary és Iris csak Ruthnak szólította a lányt, aki gyakran ebédelt velük az Elvaston Square-en. Már huszonkilenc éves volt, de még mindig úgy nézett ki, mint huszonhárom éves korában. 
 	Anélkül hogy egyetlen bizalmas szót is váltottak volna, Ruth előtt nem maradtak titokban George árnyalatnyi érzelmi rezdülései sem. Pontosan tudta, hogy házaséletében a kezdeti lelkesedés mikor csapott át rajongásba, és tudta azt is, hogy ez a rajongás mikor változott át valami egyébbé, amit nehéz lett volna meghatározni. Ez idő tájt George kissé figyelmetlenné vált az apróságok iránt, de Ruth előrelátása folytán mégsem történt semmi hiba. 
 	Bármilyen szórakozott volt George, Ruth Lessing mindig úgy tett mintha nem venné észre. George hálás volt érte. 
 	Egy novemberi délelőtt hozta szóba előtte Victor Drake-et. 
 	– Elvégezne helyettem egy meglehetősen kel emetlen feladatot Ruth? 
 	A lány kérdően nézett rá. Fölösleges volt azt mondania, hogy „természetesen”. Ez magától értetődött
 	– Minden családnak megvan a maga fekete báránya –
 	mondta George. 
 	Ruth megértően bólintott
 	– A féleségem unokaöccséről van szó, attól tartok, ízig-vérig gazember. Az anyját majdnem tönkretette – ostoba, szentimentális lélek szegény, és azt a kevés részvényét is majdnem mind eladta miatta, ami volt neki. A fiú azzal kezdte, hogy csekket hamisított Oxfordban, az ügyet eltussolták, és azóta csak úgy csel eng a világban, nem vitte semmire. 
 	Ruth mérsékelt érdeklődéssel hal gatta. Ismerte ezt a típust. 
 	Az ilyen termeszt narancsot, alapít tyúkfarmot, tenyészt juhot Ausztráliában, s vál al munkát új-zélandi húsfagyasztó konszerneknél. Sehol sem válik be, sehol sem ül sokáig, és mindig a nyakára hág a ráfordított pénznek. Ez a típus sohasem érdekelte a lányt. Ő a sikert szerette. 
 	– Nemrég Londonban bukkant fel, és úgy látom, a feleségemet zaklatja. Rosemary iskolás kora óta nem látta, de a megejtő modorú csirkefogó írt neki, hogy adjon neki pénzt, márpedig én az ilyesmit nem támogatom. 
 	Találkozóban ál apodtam meg vele ma déli tizenkét órára a szál odájában. Szeretném, ha maga intézné el helyettem a dolgot Az igazság az, hogy semmi kedvem kapcsolatba kerülni ezzel az alakkal. Még sohasem találkoztam vele, de nem is akarok, és azt se szeretném, ha Rosemary találkozna vele. Úgy gondolom, hogy az egész ügyet szigorúan üzleti keretek között tarthatjuk, ha egy harmadik félen keresztül bonyolítjuk le. 
 	– Igen, az ilyesmi mindig beválik. És hogyan intézzük el a dolgot? 
 	– Kap száz fontot készpénzben és egy jegyet Buenos Airesbe. A pénzt akkor kel átadni neki, amikor már a hajón van. 
 	Ruth mosolygott
 	– Nagyon helyes. Biztos akar lenni benne, hogy valóban elutazik. 
 	– Látom, érti, miről van szó. 
 	– Nem valami rendkívüli eset – felelte közömbösen Ruth. 
 	
 	– Nem. Elég sok van az ilyen alakokból. – Habozott. –
 	Biztos, hogy nem kel emetlen magának a dolog? 
 	– Miért lenne? – Ruth kicsit még derült is a dolgon. –
 	Biztosíthatom, hogy meg tudok birkózni a feladattal. 
 	– Maga mindennel meg tud birkózni. 
 	– Nem kel a hajójegyét megváltani? Mi is a neve tulajdonképpen? 
 	– Victor Drake. A jegy itt van. Már tegnap felhívtam a hajótársaságot. A San Cristobal holnap indul Tilburyből. 
 	Ruth elvette a jegyet megnézte, hogy rendben van-e, és betette a retiküljébe. 
 	– Ez rendben van. Mindent elintézek. Tizenkét órakor. A cím? 
 	– Hotel Rupert a Russel Square közelében. 
 	Ruth felírta. 
 	– Ruth, kedves, nem is tudom, mit csinálnék maga nélkül. –
 	Gyengéden a lány vál ára tette a kezét: ez most fordult elő
 	először. – Maga az én jobb kezem, a második énem. 
 	Ruthnak ez jólesett Elpirult
 	– Nem kenyerem a sok beszéd. Mindent olyan természetesnek 
 	veszek, 
 	amit 
 	csinál 
 	– 
 	pedig
 	tulajdonképpen nem is az. Nem is tudja, mennyire magára támaszkodom 
 	mindenben… 
 	– 
 	megismételte: 
 	–
 	mindenben. 
 	Maga 
 	a 
 	legdrágább, 
 	legkedvesebb, 
 	legkészségesebb lány a világon! 
 	Hogy elégedettségét és zavarát leplezze, Ruth nevetve mondta:
 	– Még elront, ha ilyen bókokat mond nekem. 
 	– De én komolyan gondolom. Maga nélkülözhetetlen része a cégnek. Ruth. El sem lehetne képzelni az életet maga nélkül. 
 	Ruth még kifelé menet is érezte, milyen melegség öntötte el Barton szavaira. Érezte még akkor is, amikor megérkezett a Hotel Rupertbe, hogy eleget tegyen megbízatásának. Cseppet sem félt az előtte ál ó feladattól. 
 	Biztos volt benne, hogy nincs olyan helyzet, amel yel ne tudna megbirkózni. Sohasem kedvelte a peches históriákat és a peches embereket. Victor Drake-et csupán egy tételnek tekintette a napi teendői között. 
 	A fiatalember éppen olyan volt amilyennek képzelte, csak talán egy kicsit vonzóbb. A jel emét il etően sem tévedett. 
 	Nem sok jó akadt Victor Drake-ben. Olyan rideg és számító volt amilyen csak lehet valaki, ezt kedves dévajkodással leplezte. Ruth csak egy dolgot nem vett számításba: Drake olvasni tudott az emberek lelkében, és ügyesen, gyakorlottan játszott rá az érzelmeikre. És talán saját el enál óképességét is lebecsülte a férfi vonzerejével szemben. Mert volt vonzóereje. 
 	Drake kel emesen meglepődve üdvözölte. 
 	– George követe? Csodálatos. Micsoda meglepetés! 
 	Ruth száraz, monoton hangon ismertette George feltételeit. 
 	Victor a legszeretetreméltóbb modorban fejezte ki egyetértését. 
 	– Száz font? Nem is rossz. Jó öreg George! Elfogadtam volna hatvanat is, de ezt el ne árulja neki! A feltételei: „Ne zaklasd aranyos unokatestvéredet Rosemaryt – ne rontsd meg ártatlan unokatestvéredet, Irist – ne hozd zavarba nagyérdemű 
 	nagybátyádat, 
 	George-ot.” 
 	Teljes
 	egyetértésem! Ki kísér ki a San Cristobal-hoz? Maga, kedves Miss Lessing? Remek! 
 	Vágott egy kedves fintort, sötét szeme rokonszenvesen csil ogott. Sovány, sötét arcában volt valami torreádorszerű, egy kis romantika – tudta, hogy a nők vonzódnak hozzá. 
 	– Ugye, régóta dolgozik Bartonnál, Miss Lessing? 
 	– Hat éve. 
 	– És ő már nem is tudna mit csinálni maga nélkül. Ó, tisztában vagyok vele. És magáról is mindent tudok, Miss Lessing. 
 	– Honnan? – kérdezte Ruth élesen. 
 	Victor vigyorgott. – Rosemarytől. 
 	– Rosemarytől? De…
 	– Semmi, semmi. Nem akarok több gondot okozni Rosemary-nek. Igazán nagyon rendes volt hozzám, nagyon együttérző. És ami azt il eti, egy százast vasaltam ki belőle. 
 	– Maga…
 	Ruth elhal gatott, Victor meg elnevette magát. A nevetése ragadós volt. Ruth akaratlanul is vele nevetett. 
 	– Ez nem szép magától, Mr. Drake. 
 	– Kiválóan képzett potyázó vagyok. Első osztályú a technikám. A mutterom például, garantáltan fizet, ha táviratilag arra célzok, hogy öngyilkosságot forgatok a fejemben. 
 	– Igazán szégyel hetné magát. 
 	– Magam is mélységesen helytelenítem a viselkedésemet. 
 	Igazán rosszcsont vagyok, Miss Lessing. És örülnék, ha épp maga tudná, mennyire az. 
 	– Miért? – Ruth kíváncsi volt. 
 	– Nem is tudom. Maga más, mint a többiek. Magánál nem válna be a szokásos technikám. Ez a hideg tekintet –
 	maga nem menne lépre. Nem. Magánál nem lehetne megtörni a jeget azzal, hogy „a szerencsétlen inkább áldozat, mint bűnös”. Magában nincs szánalom. 
 	A lány arca megkeményedett. 
 	– Ki nem ál hatom a szánalmat. Nem tudok együtt érezni a gyengékkel. 
 	– Ki mondta, hogy én gyenge vagyok? Nem, nem drágám, ebben téved. Talán inkább gonosz. De egyvalamit felhozhatok a mentségemre. 
 	Ruth lebiggyesztette az ajkát. Az elmaradhatatlan mentegetőzés. 
 	– Éspedig? 
 	– Élvezem, hogy gonosz vagyok. Igen – bólintott. –
 	Határtalanul élvezem. Sok mindent láttam az életben, Ruth. 
 	Szinte mindent kipróbáltam már. Voltam színész, boltos, pincér, segédmunkás, hordár és cirkuszi kel ékes! 
 	Szolgáltam matrózként egy teherhajón. Részt vettem az elnökválasztási 
 	kampányban, 
 	egy 
 	dél-amerikai
 	köztársaságban. Ültem börtönben! Csak két dolgot nem csináltam még: nem robotoltam becsületesen egyetlen napig sem, és még soha nem fedeztem magam a költségeimet. 
 	Nevetve nézett a lányra. Fel kel ene háborodnia, érezte Ruth. De Victorból sátáni erő sugárzott. Még a bűn is szórakoztatja. Úgy néz az emberre, mintha átlátna rajta. 
 	Hátborzongató. 
 	– Ne vágjon olyan önelégült arcot, Ruth! Nem olyan erkölcsös maga, mint gondolja! A maga bálványa a siker. 
 	Az a fajta lány, aki végül is a főnökhöz megy feleségül. Ezt kel ett volna tennie George-dzsal is. George-nak nem lett volna szabad azt a csacska Rosemaryt elvennie. Magát kel ett volna feleségül vennie. Biztos, hogy jobban járt volna. 
 	– Igazán sértően beszél. 
 	– Rosemary egy szerencsétlen hülye, mindig is az volt Csábító, mint a paradicsomkert és ostoba, mint egy házinyúl. Az a fajta, akibe a férfiak belebolondulnak, de aztán dobják. Maga viszont… maga más. Úristen, ha egy férfi magába szeret, biztos, hogy soha meg nem unja…
 	Drake sebezhető pontján érintette. Ruthból hirtelen, nyers őszinteséggel tört ki:
 	– Ha! Csakhogy ő sose szeretne belém! 
 	– Gondolja, hogy máris nem szeretett magába? Ne csapja be saját magát Ruth. Ha Rosemaryvel történne valami, George egyből feleségül venné. 
 	(Igen, ez volt az. Ez volt a kezdete mindennek). 
 	Victor folytatta, s közben rajta tartotta a szemét
 	– De hát maga ezt éppolyan jól tudja, mint én. 
 	(George keze a kezén, a hangja meleg, gyöngéd… igen, biztos, hogy így van… Hiszen mindennel hozzá fordul, reá támaszkodik…)
 	Victor nyájasan folytatta:
 	– Nagyobb lehetne az önbizalma, kislány. A kisuj a köré csavarhatná George-ot. Rosemary csak egy ostoba kis tyúk. 
 	„Ez igaz – gondolta Ruth. – Ha Rosemary nem lenne, George-ot rá tudnám venni, hogy kérje meg a kezemet. Jó felesége lennék. Gondját viselném.” 
 	Hirtelen vad haragot érzett, elöntötte az indulat. Victor Drake nem csekély gyönyörűséggel legeltette rajta a szemét. Szeretett bogarat ültetni az emberek fejébe, vagy, mint ebben az esetben is, rávilágítani azokra, amelyek már úgyis benne fészkeltek…
 	Igen, így kezdődött – véletlenül találkozott egy emberrel, aki másnap a földgolyó másik felére készült utazni. Az irodába nem ugyanaz a Ruth tért vissza, aki elment onnan, bár senki nem vehetett észre változást sem a modorában, sem a megjelenésében. 
 	Alighogy visszatért az irodába, Rosemary Barton telefonált. 
 	– Mr. Barton épp most ment el ebédelni. Segíthetek valamiben? 
 	– Ó, Ruth, segítene? Az az unalmas Race ezredes táviratozott, hogy nem tud időben a születésnapi vacsorámra érni. Kérdezze meg George-ot, hogy kit hívjak meg helyette. Szükség lenne még egy férfira. Mert nő négy is van: Iris, az ünnepelt, aztán Sandra Farraday és… ki is még? Nem jut eszembe. 
 	
 	– Azt hiszem, én vagyok a negyedik. Volt szíves engem is meghívni. 
 	– Ó, persze. Magáról teljesen megfeledkeztem! 
 	Hal otta a kagylóban Rosemary könnyű, csilingelő
 	nevetését. Rosemary nem láthatta Ruth Lessing hirtelen lángra gyúló arcát és ál kapcsának megkeményedő
 	vonalát. 
 	Volt kegyes hozzájárulni, hogy őt is meghívják! George-nak tett engedményt vele! „Ó, persze, csak jöj ön a te Ruth Lessinged is. Biztosan örülni fog a meghívásnak, és igazán hasznos teremtés. És szalonképes a külseje is.” 
 	Ruth Lessing ebben a pil anatban döbbent rá, hogy gyűlöli Rosemary Bartont. 
 	Gyűlöli, mert gazdag és szép és gondtalan és csacska. 
 	Rosemarynek nem kel keményen dolgoznia egy irodában
 	– az élet mindent aranytálcán kínál neki. Hódolókat rajongó férjet – nem kel robotolnia, tervezgetnie…
 	Gyűlöletes, 
 	leereszkedő, 
 	felfuvalkodott 
 	léha
 	szépség…..Dögölj meg!” – mondta halkan Ruth Lessing az elnémult telefonba. 
 	Megdöbbent a saját szavain. Annyira nem rá val ottak. 
 	Sose volt szenvedélyes és heveskedő: mindig csak hűvös, fegyelmezett és gyakorlatias. 
 	„Mi történik velem?” – tette fel önmagának a kérdést. 
 	Azon a délutánon nagyon gyűlölte Rosemary Bartont. És ma, egy év múlva, még mindig gyűlölte. 
 	Lehet, hogy egyszer majd képes lesz elfelejteni Rosemary Bartont De most még nem. 
 	Gondolatban csak azért is visszatért azokhoz a novemberi napokhoz. 
 	Ült, bámulta a telefont, érezte, hogyan támad fel szívében a gyűlölet…
 	Aztán kedves, fegyelmezett hangon átadta Rosemary üzenetét George-nak. Felajánlotta, hogy ő nem jön el, hadd legyenek egyenlő számban a nők és a férfiak. George mintha nem is hal otta volna. 
 	Másnap reggel Ruth beszámolt a San Cristobal indulásáról. George megkönynyebbült és hálás volt
 	– Szóval rendben elment a hajóval. 
 	– Igen. A pénzt közvetlenül a hajópal ó felszedése előtt adtam át neki. – Ruth habozott egy kicsit aztán folytatta: –
 	Még integetett is, amikor a hajó eltávolodott a parttól, és azt kiáltotta: „Szeretettel csókolom George-ot. Mondja meg neki, hogy ma este iszom az egészségére.” 
 	– Arcátlanság! – mondta George. Majd érdeklődve megkérdezte: – Magának mi a benyomása róla, Ruth? 
 	A lány szándékoltan színtelen hangon válaszolta:
 	– Ó, pont olyan, amilyenre számítottam. Gyönge jel em. 
 	És George semmit sem látott, semmit sem vett észre! 
 	Szeretett volna felkiáltani: „Miért éppen engem küldött el hozzá? Nem tudta, hogy mit tehet az az ember velem? Nem veszi észre, hogy tegnap óta más ember vagyok? Nem látja, hogy veszedelmes lettem? Hogy ki tudja, mire lennék képes?” 
 	Ehelyett üzletszerű hangon azt mondta: – A San Paolo-i levél el kapcsolatban…
 	A mindenhez értő, ügybuzgó titkárnő volt…
 	Eltelt még öt nap. 
 	Rosemary születésnapja. 
 	Az irodában csendesen telt el az idő. Elment a fodrászhoz, felvette új fekete ruháját ügyesen, diszkréten kikészítette magát. A tükörből visszanéző arc nem egészen a saját arca volt. Egy sápadt eltökélt keserű arc. 
 	Igaza van Victor Drake-nek. Nincs benne szánalom. 
 	Később, amikor az asztal másik oldalán Rosemary elkékült eltorzult arcát látta, még mindig nem érzett szánalmat. 
 	
 	Most tizenegy hónap múltán, amikor Rosemary Bartonra gondolt hirtelen félelmet érzett…
 3. Anthony Browne

 	Anthony Browne összeráncolt homlokkal bámult a levegőbe, amikor Rosemary Bartonra gondolt. 
 	Micsoda kötözni való bolond volt, hogy flörtbe keveredett vele. Habár egy férfinak ezt meg lehet bocsátani! Hiszen ránézni is öröm volt! Akkor este, Dorchesteréknél, le nem tudta venni róla a szemét. Gyönyörű volt, mint egy huri – és valószínű, hogy körülbelül olyan értelmes is! 
 	És mégis csúnyán beleesett. Nem csekély energiát fektetett bele, amíg sikerült elérnie, hogy bemutassák Rosemarynak. Ami tulajdonképpen megbocsáthatatlan volt, hiszen szigorúan csak a hivatalos ügyeivel lett volna szabad foglalkoznia. Végül is nem élvezetből töltötte napjait a Claridge-ben. 
 	De Rosemary Barton olyan elragadó volt, hogy az ember nyugodt lelkiismerettel engedélyezett magának egy kis kötelességmulasztást miatta. Most persze emésztheti magát, és töprenghet rajta, hogy lehetett olyan ostoba. 
 	Szerencsére nincs mit megbánnia. Amikor a közelébe került, és beszélgetni kezdett vele, Rosemary vonzereje kissé megcsappant. A dolgok visszanyerték normális arányukat. Nem volt az szerelem – még csak belehabarodás sem. Kel emes időtöltés, sem több, sem kevesebb. 
 	Az biztos, hogy élvezte. És élvezte Rosemary is. Úgy táncolt, mint egy angyal, és ahol csak megjelent vele, a férfiak mindenütt megfordultak utána. Kel emes érzés volt. 
 	De csak addig, amíg meg nem szólalt. Hálát adott az egeknek, hogy nem ő a férje. Mert ha az ember már hozzászokott arcának és alakjának tökéletességéhez, akkor mi maradt? Még hal gatni sem tudott intel igensen. 
 	Az a fajta nő volt, aki elvárja, hogy a reggelizőasztalnál mindennap elmondják neki, hogy imádják! Most már, persze, könnyen beszél. 
 	De akkor biztos beleesett. Talán nem? 
 	Folyton 
 	körülötte 
 	sürgölődött. 
 	Felhívogatta, 
 	elvitte
 	szórakozni, táncolt vele, megcsókolta a taxiban. Már a legjobb úton volt afelé, hogy bolondot csináljon magából, amikor bekövetkezett az a döbbenetes, az a hihetetlen nap. 
 	Még mindig maga előtt látta, milyen volt aznap. Egy elszabadult gesztenyeszínű hajfürt eltakarta az egyik fülét. 
 	Leeresztett szempil áin átcsil ant sötétkék szeme. Puha, piros ajkát lebiggyesztette. 
 	– Anthony Browne? Szép név! 
 	Mire ő könnyedén:
 	– Nem mindennapi, tiszteletre méltó név. Nyolcadik Henriknek volt egy Anthony Browne nevű kamarása. 
 	– Biztosan az őse volt, ugye? 
 	– Erre nem tenném le a főesküt. 
 	– Okosabb is! 
 	Browne fölvonta a szemöldökét. 
 	– Én a gyarmati ágból származom. 
 	– Nem az olaszból? 
 	– Ó – nevetett a férfi. – Mert olajbarna a bőröm? Az anyám spanyol volt. 
 	– Akkor érthető. 
 	– Érthető? Micsoda? 
 	– Sok minden, Mr. Anthony Browne. 
 	– Úgy látszik, tetszik a nevem. 
 	– Már mondtam. Szép név. 
 	Aztán hirtelen, mint derült égből a vil ámcsapás:
 	
 	– Szebb, mint a Tony Morel i. 
 	Egy pil anatig szinte nem hitt a fülének! Elképesztő! 
 	Lehetetlen! 
 	Megragadta Rosemary karját. Olyan keményen, hogy az asszony visszahőkölt. 
 	– Mit csinál? Fáj! 
 	– Honnan veszi ezt a nevet? 
 	A hangja durva volt és fenyegető. 
 	Rosemary kacagott, nagyon elégedett volt a hatással. A kis hülye! 
 	– Kitől hal otta? 
 	– Valakitől, aki felismerte magát. 
 	– Ki az? Ez komoly dolog, Rosemary. Tudnom kel , ki az! 
 	Rosemary laposat pislantott rá. 
 	– Rossz hírű unokatestvérem, Victor Drake. 
 	– Sose találkoztam ilyen nevű emberrel. 
 	– Valószínűleg akkortájt, amikor maga megismerte, nem a saját nevét használta. Tekintettel a családi érzületre. 
 	– Értem – mondta lassan Anthony. – Börtönben találkoztunk? 
 	– Igen. Victornak alaposan megmostam a fejét, megmondtam neki, hogy szégyent hoz mindnyájunkra. 
 	Persze, fütyült rá. Aztán vigyorogva azt mondta:
 	„Drágaságom, te sem vagy mindig olyan kényes. Láttalak valamelyik este, amint éppen egy volt börtöntöltelékkel táncoltál – méghozzá az il ető legjobb barátaid egyike. Úgy hal om, Anthony Browne-nak nevezi magát, de a dutyiban Tony Morel inek hívták.” 
 	Anthony könnyedén felelte:
 	– Il ik felújítanom az ismeretséget ifjúkori barátommal. A régi börtönkapcsolatokat ápolni kel . 
 	Rosemary megrázta a fejét. 
 	– Elkésett vele. Elhajózott Dél-Amerikába. Tegnap. 
 	
 	– Értem – Anthony mély lélegzetet vett. – Tehát maga az egyetlen személy, aki bűnös titkomat ismeri? 
 	Rosemary bólintott. – Nem fogom elárulni. 
 	– Jobb is, ha nem teszi. – A hangja megkeményedett. – Ide figyeljen, Rosemary, kockázatos a dolog. Ugye, nem szeretné, ha bűbájos arcocskáját valaki összemetélné? 
 	Akadnak, akik habozás nélkül tönkreteszik egy nő
 	szépségét. És létezik olyasmi is, hogy kinyírják az embert. 
 	Ez nemcsak könyvekben meg filmekben fordul elő. 
 	Megesik a valóságban is. 
 	– Fenyeget, Tony? 
 	– Csak figyelmeztetem. 
 	De vajon fog-e rajta a figyelmeztetés? Érti-e, hogy halálosan komolyan beszélnek hozzá? A kis hülye. Egy szikrányi ész nincs abban a bájos, üres kobakban! Aligha remélheti az ember, hogy csukva tartja a száját. De mindenképpen meg kel próbálni valahogyan a fejébe verni a dolgot. 
 	– Felejtse el, hogy valaha is hal otta a Tony Morel i nevet, érti? 
 	– De hisz engem ez csöppet sem zavar, Tony. Én nagyvonalú vagyok. Sőt, egyenesen izgat, hogy egy bűnözővel van dolgom. Nem kel szégyenkeznie miatta. 
 	Az istenverte hülyéje. Hidegen nézett a nőre. Abban a pil anatban képtelen volt megérteni, hogy mi is vonzotta hozzá. Mindig is nehezen viselte el az ostobákat – még akkor is, ha csinos volt az arcuk. 
 	– Felejtse el Tony Morel it - ismételte meg zordan. –
 	Komolyan mondom. Soha többé ne említse ezt a nevet. 
 	Ki kel szál ni az ügyből. Ez az egyetlen, amit tehet. Nem bízhat abban, hogy a nő hal gatni fog. Fecsegni fog, amikor csak kedve támad hozzá. 
 	Rosemary rámosolygott – de varázsos mosolya teljesen hidegen hagyta a férfit. 
 	– Ne legyen már olyan dühös. Vigyen el a jövő héten Jarrowsékhez táncolni. 
 	– Nem leszek itt. Elutazom. 
 	– De nem a születésnapi estélyem előtt. Nem hagyhat cserben. Számítok magára. Most már igazán ne mondjon nemet. Az a szörnyű influenza átkozottul megviselt, és még mindig nagyon gyöngének érzem magam. Ne hiúsítsa meg a terveimet. El kel jönnie. 
 	Ál hatatosnak kel ett volna maradnia. Csapot-papot ott kel ett volna hagynia, egyszerűen le kel ett volna lépnie. 
 	Ehelyett az történt, hogy egy nyitott ajtón át meglátta Irist, amint lefelé jött a lépcsőn. A szálegyenes tartású, karcsú, sápadt arcú, fekete hajú, szürke szemű Irist. Irist, aki szépség dolgában meg sem közelítette Rosemaryt, de akinek olyan tulajdonságai voltak, amelyek Rosemaryből reménytelenül hiányoztak. 
 	Abban a pil anatban szívből utálta magát, hogy áldozatául esett – ha mégoly csekély mértékben is – Rosemary olcsó varázsának. 
 	Úgy érezte magát, mint Rómeó, akinek Júliát megpil antva Rozália jut az eszébe. 
 	Anthony Browne megváltoztatta az elhatározását. 
 	Egy vil anásnyi idő alatt homlokegyenest el enkező lépésre szánta el magát. 
 4. Stephen Farraday

 	Stephen Farraday Rosemaryre gondolt – és mint mindig, most is elfogta az a hitetlenkedő csodálkozás, amelyet a nő emlékképe mindig is kiváltott belőle. Reá irányuló 
 	gondolatait 
 	többnyire 
 	már 
 	felmerülésük
 	pil anatában elhessentette magától – de előfordult, hogy Rosemary ugyanolyan csökönyös volt halálában is, mint életében: nem hagyta, hogy csak úgy önkényesen eltávolítsák. 
 	Farraday első reagálása mindig ugyanaz volt: heves remegés futott végig rajta, valahányszor eszébe jutott az éttermi jelenet. De végül is: miért kel megint arra emlékeznie? Gondolatai még messzibbre kalandoztak a múltba: az eleven, a mosolygó, a lélegző, a szemébe néző
 	Rosemary jelent meg előtte…
 	Micsoda őrült volt – hogyan lehetett olyan hihetetlenül hülye! 
 	Most csak elképedést, zavart, megrökönyödést érzett. 
 	Hogy is történt az egész? Egyszerűen nem értette. Mintha két részre hasadt volna az élete: az egyikben, a nagyobbikban, 
 	egészségesen, 
 	kiegyensúlyozottan, 
 	rendezetten haladtak előre a dolgai; a másikat egy rövid, tőle idegen őrület kerítette a hatalmába. A két rész egyszerűen nem il ett össze. 
 	A tehetséges Stephennek éles, ravasz intel ektusa volt ugyan, de hiányzott belőle az intuíció, amely megsúgta volna neki, hogy a két rész nagyon is jól összeülik. 
 	Időnként hideg fej el, tárgyilagosan mérlegre tette az életét, s ilyenkor mindig egy kis gőgös önelégültséget érzett. Már egészen fiatalon elhatározta, hogy érvényesülni fog, és a kezdeti hátrányok, különféle nehézségek el enére sikerült is érvényesülnie. 
 	Mindig hajlamos volt rá, hogy a dolgokat egy kissé leegyszerűsítse. Ez egész életfelfogásán érződött. Hitt az Akaratban. Amit az ember akar, azt el is éri! 
 	A kis Stephen Farraday ál hatatosan edzette az akaratát. 
 	Az életben nemigen számíthatott külső segítségre: csakis a saját erőfeszítéseitől remélhetett valamit. A magas homlokú, határozott ál ú, sápadt fiúcska már hétéves korában célul tűzte ki, hogy feltör, méghozzá jó magasra. 
 	Már akkor tudta, hogy a szüleivel nem sokra megy. Anyja társadalmi rangján alul ment férjhez, és – meg is bánta. 
 	Apját, a ravasz, zsugori, ügyes kis építési vál alkozót a felesége is, fia is lenézte… Az anyja csak élt bele a vakvilágba, céltalanul, szeszélyes kedélyhul ámzások rabjaként. Stephen értetlenül ál t vele szemben egészen addig a napig, amikor egyszer anyját az asztalra borulva találta, és a padlón egy üres kölnivizes üveg hevert. Az anyja kezéből hul ott ki. Addig eszébe sem jutott, hogy anyja hangulatváltozásait az italnak tulajdonítsa. Soha nem ivott sört vagy pálinkát, viszont rengeteg kölnit fogyasztott s a fiú minden különösebb töprengés nélkül elfogadta anyja ködös magyarázkodását gyakori fejfájásairól. 
 	Akkor döbbent rá, hogy milyen kevéssé szereti a szüleit. És jó érzékkel azt is megsejtette, hogy ők sem rajonganak érte. Korához képest kis növésű, csendes, dadogásra hajlamos gyermek volt. Az apja anyámasszony katonájának hívta. Jó magaviseletű gyermek lévén, nem sok gondot okozott. Apja szilajabb utódot szeretett volna. „Bezzeg én az ő korában már mindenféle kalamajkába keveredtem.” 
 	Néha, amikor elnézte a fiát az a kényelmetlen érzése támadt, hogy Stephen az anyjára ütött, aki társadalmilag jóval fölötte ál t. 
 	Stephen csendesen, de egyre tudatosabban tervezte ki életútját. Ő sikeres ember lesz! Akaratereje első számú próbájaként 
 	elhatározta, 
 	hogy 
 	legyőzi 
 	dadogását. 
 	Gyakorolta a lassú beszédet, minden szó után egy kis szünetet tartott. Erőfeszítéseit siker koronázta. Bizonyos idő múltán nem dadogott többé. Az iskolában teljesen a tanulásnak szentelte magát. Művelt ember akart lenni. Mert műveltséggel már el lehet jutni valahová. Tanárai hamar felfigyeltek rá, és bátorították. Elnyert egy ösztöndíjat. Az oktatásügyi hatóságok megkeresték Stephen szüleit: a fiú szép reményekre jogosít. Mr. Farradayt, aki egész szépen megszedte magát a selejtanyagból épült házakon, meggyőzték, hogy érdemes pénzt fektetnie a fia iskoláztatásába. 
 	Huszonkét éves korában Stephen kitűnő diplomával került ki Oxfordból. Szel emes szónok és ügyes cikkíró hírében ál t. Néhány hasznos barátságot is kötött. Vonzotta a politika. Megtanulta legyőzni vele született félénkségét és bámulatosan csiszolt modorra tett szert: társaságban szerény volt és barátságos, de ugyanakkor meg-megcsil ogtatta éleselméjűségét is. Mindenki azt mondta róla, hogy „ez a fiatalember még sokra viszi”. Noha a liberálisokkal rokonszenvezett felismerte, hogy – legalábbis az adott pil anatban – a Liberális Párt halott. A Munkáspárt soraihoz csatlakozott. Neve hamarosan ismertté vált a „jövő
 	fiataljaként” emlegették. De a Munkáspárt nem elégítette ki Stephent. Úgy találta, hogy nem elég fogékony az új eszmék iránt és jobban köti a hagyomány, mint nagy és hatalmas vetélytársát. A konzervatívok pedig valósággal vadásztak az ígéretes fiatal tehetségekre. 
 	Stephen Farraday tetszett nekik – pontosan ezt a típust keresték. 
 	Egy 
 	szilárdan 
 	munkáspártinak 
 	ismert
 	választókerületben indult a képviselői mandátumért, és hajszálnyi többséggel elnyerte. 
 	Diadalittasan foglalta el székét az alsóházban. Karrierje elkezdődött és érezte, hogy jól választott. Ebbe a karrierbe beleadhatja minden képességét és ambícióját. Tudta, hogy jó adottságai vannak a vezetéshez. Tehetségesen bánt az emberekkel, tudta, mikor kel nekik hízelegni, és mikor el enkezni velük. Megfogadta, hogy előbb-utóbb bekerül a kormányba. 
 	De mikor a parlamenti tagsággal járó első izgalma elült hirtelen csalódottságot érzett. A nehezen kivívott választási győzelem reflektorfénybe ál ította személyét, most viszont ő
 	is csak a többi kőzött lépked, a kitaposott úton a derékhad egyik jelentéktelen tagjaként, függő helyzetben a párt vezetőitől, az általuk kijelölt helyen. Itt már nem könnyű
 	kiemelkedni az ismeretlenség homályából. A fiatalságot itt gyanakvással nézték. A kiemelkedéshez más is kel ett nemcsak tehetség: befolyásos kapcsolatokra volt szükség. 
 	Mert vannak bizonyos érdekek. Bizonyos klikkek. Tehát pártfogók kel enek. Fontolóra vette, hogy megházasodik. 
 	Addig nemigen foglalkoztatta ez a téma. Valahol a lelke mélyén ott élt a ködös kép egy csinos teremtésről, akivel majd kéz a kézben járja végig az élet útjait, aki osztozik vágyaiban, elképzeléseiben, akitől gyermekei lesznek, és aki előtt őszintén feltárhatja gondolatait tépelődéseit. Olyan asszony járt a fejében, aki ugyanúgy érez, mint ő, aki vágyik rá, hogy sikere legyen, és büszke is a sikereire. 
 	Egyszer elment a Kidderminster házban adott nagy fogadások egyikére. Anglia legbefolyásosabb klikkje a Kidderminster-klán volt. Régi, nagy politikus dinasztia. A magas, előkelő megjelenésű lord Kidderminstert, kis ál szakál ával, legalább látásból mindenki ismerte. Lady Kidderminster nagy hintalóarcával Angliaszerte lehetett találkozni a szónoki emelvényeken és a különböző
 	bizottságokban. A házaspár öt lánya közül három kimondottan szép volt, és mind az öt komoly gondolkodású. 
 	Egyetlen fiuk még Etonban tanult. 
 	Kidderminsterék céltudatosan felkarolták a párt ígéretes fiatal tagjait. Így kapott hozzájuk meghívást Farraday is. 
 	Nem sok embert ismert a jelenlevők közül, így aztán megérkezése után húsz perccel már egyedül ál dogált egy ablak mel ett. A teázóasztal mel ett lassan megritkult a tömeg: szétoszlottak a többi szobába. Stephen ekkor figyelt fel egy magas, fekete ruhás lányra, aki az asztalnál ál dogált, és mintha kissé zavarban lett volna. 
 	Stephen Farradaynek kiváló arcmemóriája volt. Éppen aznap reggel történt, hogy a földalattin egy nő otthagyott valami pletykalapot. Felvette, és szórakozottan átlapozta. 
 	Egy kissé elmosódott képen Lady Alexandra Hayle, az Earl of Kidderminster harmadik lánya volt látható, alatta enyhén pletykaízű szöveg közölte, hogy „… mindig félénk és visszahúzódó volt, nagyon szereti az ál atokat, és háztartási tanfolyamot végzett, mivel Lady Kidderminster szerint nem árt, ha lányai alapos ismeretekkel rendelkeznek a háztartás dolgaiban”. 
 	Ez a Lady Alexandra Hayle ál t ott, és Stephen a félénk ember csalhatatlan érzékivel tudta, hogy a lány is félénk. Az öt lány közül Alexandra volt a legcsúnyább, és kisebbrendűségi 
 	érzéstől 
 	szenvedett. 
 	Ugyanolyan
 	neveltetésben részesült, mint testvérei, de sohasem sikerült szert tennie az ő savoir fairejükre, és az meglehetősen bosszantotta az anyját. Sandrának meg kel erőltetnie magát – mégiscsak képtelenség, hogy valaki ilyen félszeg, ilyen esetlen legyen. 
 	Stephen mindezt nem tudta, de azt igen, hogy a lány kényelmetlenül érzi magát és boldogtalan. Hirtelen elfogta a biztos meggyőződés, hogy itt a szerencséje. ,,Nyúlj utána, te bolond, és vedd el! Most, vagy soha!” 
 	Keresztülvágott a szobán a hosszú büféasztalhoz. Odaál t a lány mel é, és elvett egy szendvicset. Majd a leány felé fordult, és idegesen, nagy erőfeszítéssel (ami nem is volt tettetés, mert valóban ideges volt) megszólalt:
 	– Ugye, nem haragszik, ha megszólítom? Nem sok embert ismerek itt, és úgy látom, maga is így van vele. Ne utasítson el. Az igazság az, hogy rettenetesen f-ffélénk vagyok (sok éve elmaradt dadogása a legalkalmasabb pil anatban tért viszsza), és… és azt hiszem, maga is f-f-félénk, ha nem tévedek. 
 	A lány elpirult, kinyitotta a száját, de, mint Stephen számított is rá, nem mondta ki, amit akart. Nagyon nehéz szavakat találni annak a közlésére, hogy „a házigazda lánya vagyok”. 
 	Ehelyett csendesen elismerte:
 	– Ami azt il eti, csakugyan félénk vagyok. Mindig is az voltam. 
 	Stephen gyorsan folytatta:
 	– Szörnyű érzés. Nem tudom, sikerül-e valaha is legyőznie az embernek. Néha úgy érzem, hogy képtelen vagyok megszólalni. 
 	– Én is így vagyok vele. 
 	Stephen tovább beszélt – meglehetősen gyorsan, olykor dadogott is egy kicsit
 	–, a modora kisfiús és vonzó volt. Néhány éve ez még a természetes modora volt, most viszont készakarva viselkedett így. Fiatal volt, naiv és lefegyverző. 
 	A beszélgetést hamarosan a színházra terelte, és megemlített egy darabot, amelyet éppen akkor játszottak, és nagy érdeklődést keltett. Sandra is látta. Megvitatták. A darabban bizonyos szociális intézményekről volt szó, és pil anatok alatt belemerültek a témába. 
 	Stephenben volt mértéktartás. Látta, ahogy Lady Kidderminster belép a szobába, és a lányát keresi. Nem akarta, hogy már most bemutassák. Gyorsan elköszönt. 
 	– Nagyon kel emes volt magával beszélgetni. Amíg össze nem akadtunk, nagyon utáltam ezt az egész cécót. 
 	Köszönöm. 
 	Felvil anyozva hagyta el a Kidderminster házat. Szerencsét próbált, most már csak meg kel szilárdítani az eredményeket. 
 	Ezt követően néhány napig gyakran megfordult a Kidderminster ház környékén. Sandra egy ízben egyik nővére társaságában jött ki. Egyszer meg egyedül ment el hazulról, de nagyon sietett. Stephen a fejét rázta. A pil anat nem alkalmas, nyilván valami megbeszélt találkozóra siet. 
 	Végül, körülbelül egy héttel a fogadás után, türelme elnyerte a jutalmát. Sandra egy délelőtt kis fekete skót kutyájával jött ki a házból, és ráérősen a Park felé indult. 
 	Öt perc múlva egy fiatalember, aki az el enkező irányból jött sietve, hirtelen megtorpant Sandra előtt. Vidáman felkiáltott:
 	– Micsoda szerencse! Már azon töprengtem, hogy látom-e még valaha az életben. 
 	Annyi öröm volt a hangjában, hogy a lány enyhén elpirult. 
 	Farraday lehajolt a kutyához. 
 	– Milyen helyes kis ál at. Mi a neve? 
 	– MacTavish. 
 	– Ó! Tősgyökeres skót! 
 	Néhány percig kutyákról beszélgettek. Aztán Stephen, némi zavarral a hangjában, azt mondta:
 	– A múltkor nem mutatkoztam be. Nevem Farraday. 
 	Stephen Farraday. Egy jelentéktelen parlamenti képviselő
 	vagyok. 
 	Fürkészve nézte a lányt, és látta, hogy az ismét elpirul, amikor megszólal: – Én meg Alexandra Hayle vagyok. 
 	Farraday kifogástalanul reagált. Föltámadt benne az oxfordi egyetemi színjátszó. Meglepetés, felismerés, ijedelem, zavar! 
 	– Ó, hát maga… maga Lady Alexandra Hayle… te jó isten! 
 	Micsoda mamlasznak hihetett a múltkor! 
 	A lány válasza előre sejthető volt. Neveltetése és vele született kedvessége egyaránt arra késztette, hogy kisegítse zavarából és megnyugtassa a férfit. 
 	– Már akkor meg kel ett volna mondanom. 
 	
 	– Nekem meg tudnom kel ett volna. Micsoda fajankónak gondolhatott! 
 	– Honnan tudhatta volna? Egyébként is, lényeges ez? 
 	Kérem, Mr. Farraday, ne nézzen ilyen zavartan. Sétáljunk el a Szerpentinhez. Nézze csak, MacTavish úgyis arrafelé húz. 
 	Ezután több ízben találkozott a lánnyal a Parkban. Beszélt neki a terveiről. Politikai kérdéseket vitattak meg. Farraday intel igensnek, jól tájékozottnak és rokonszenvesnek találta. 
 	Sandra jó eszű volt, ítéletei páratlanul elfogulatlanok. 
 	Hamarosan összebarátkoztak. 
 	Az ügy akkor fejlődött tovább, amikor Stephent meghívták a Kidderminster házba vacsorára és az utána következő
 	táncestélyre. Az egyik férfivendég az utolsó pil anatban lemondott. Amikor Lady Kidderminster törni kezdte a fejét, hogy kit hívjanak meg helyette, Sandra csendesen megszólalt:
 	– Mit szólnál Stephen Farradayhez? 
 	– Stephen Farraday? 
 	– Igen, a múltkor itt volt a fogadásotokon, és azóta is találkoztam vele egyszerkétszer. 
 	Kikérték Lord Kidderminster véleményét, aki lelkesen pártfogolta a politikai élet jövendő csil agait. 
 	– Éles eszű fiatalember, igazán jó eszű. Fogalmam sincs róla, milyen családból való, de rövidesen nevet fog magának szerezni. 
 	Stephen jött, látott és győzött. 
 	– Nem árt ismerni egy ilyen fiatalembert - mondta Lady Kidderminster, öntudatlan gőggel. 
 	Két hónappal később Stephen próbára tette a szerencséjét. A Szerpentin közelében ültek, MacTavish feje Sandra lábán pihent. 
 	– Sandra, te tudod, tudnod kel , hogy szeretlek. Feleségül szeretnélek venni. Nem kérném meg a kezedet, ha nem hinnék benne, hogy lesz belőlem valaki. De hiszek. Nem fogod szégyel ni, hogy rosszul választottál. Esküszöm. 
 	– Most se szégyel em. 
 	– Hát számitok neked valamit? 
 	– Nem tudtad? 
 	– Reméltem, de hogy lehettem volna biztos benne? Tudd meg, hogy az első pil anattól fogva szeretlek, azóta, hogy megláttalak a szoba másik végében, és minden bátorságomat összeszedve megszólítottalak. Még soha életemben nem féltem annyira. 
 	– Azt hiszem, én is már akkor megszerettelek… – felelte Sandra. 
 	De azért nem ment minden simán. Amikor Sandra csöndesen bejelentette, hogy férjhez megy Stephen Farradayhoz, családja azonnal tiltakozni kezdett. Ki ez az ember? Mit tudnak róla egyáltalában? 
 	Stephen teljesen őszintén beszélt Lord Kidderminsternek a családjáról és származásáról. De azért átsuhant az agyán: tiszta szerencse, hogy a szülei már nem élnek. 
 	Lord Kidderminster azt mondta a feleségének:
 	– Hm, lehetne rosszabb is. 
 	Jól ismerte a lányát, tudta, hogy csendes modora mögött hajlíthatatlan céltudatosság rejlik. Ha ez a fickó kel neki, akkor meg is kapja. Nem fog engedni! 
 	– A fiú előtt szép jövő ál . Némi támogatással sokra viheti. 
 	A jó ég tudja, talán nem is ártana egy kis friss vér a családunknak. Amel ett rendes fiúnak is látszik. 
 	Lady Kidderminster kel etlenül beleegyezését adta. 
 	Egyáltalán nem ilyen férjet képzelt a lánya mel é. De az is igaz, hogy Sandra volt a legnehezebb eset a családban. 
 	Susan gyönyörű volt, Esthernek vágott az esze. Diana, az okos gyermek, a fiatal harwichi herceghez ment feleségül –
 	
 	az volt az évad partija. Bizonyos, hogy Sandra nem olyan bájos – ráadásul félénk is –, s ha egyszer a fiatalember előtt olyan fényes jövő ál , mint gondolják, hát…
 	Lady Kidderminster megadta magát, csupán annyit mormogott:
 	– De persze, latba kel vetnünk a befolyásunkat…
 	Így tehát Alexandra Catherine Hayle, fehér szaténban és brüsszeli csipkében, jóban és rosszban örök hűséget fogadott Stephen Leonard Farradaynek, hat koszorúslány, két kis apród és egy divatos esküvő összes kel ékei közepette. Olaszországba utaztak nászútra, és egy bájos kis westminsteri házba tértek haza. Nem sokkal később meghalt Sandra keresztanyja, és egy gyönyörű Anna-korabeli vidéki udvarházat hagyott a keresztlányára. 
 	Minden simán ment az ifjú pár életében. Stephen újult lendülettel vetette bele magát a parlamenti életbe, Sandra mindenben segítette, testestül-lelkestül azonosította magát férje ambícióival. Stephen olykor még mindig hitetlenkedve gondolt rá, hogy milyen kegyes volt hozzá a Szerencse! A nagyhatalmú 
 	Kidderminster-klánnal 
 	való 
 	rokonsága
 	biztosította számára a gyors felemelkedést. S a saját tehetsége és esze megszilárdította a szerencsés véletlennek köszönhető pozícióját, őszintén hitt az erejében, és fáradságot nem kímélve kész volt hazája javára dolgozni. 
 	Amikor az asztal másik oldalán ülő feleségére nézett, gyakran gondolt rá boldogan, hogy milyen tökéletes segítőtársat kapott – pontosan olyat, amilyet elképzelt magának. Kedvelte szép vonalú fejét és nyakát, nyílt tekintetű, világosbarna szemét a szabályos szemöldök alatt, magas, fehér homlokát és kicsit gőgös sasorrát. 
 	Olyan, gondolta, akár egy versenyló – jól ápolt, büszke, és minden porcikáján látszik a jó származás. Eszményi társra lelt benne, agyuk azonos ütemben jutott el ugyanahhoz a gyors-következtetéshez. Igen, gondolta, Stephen Farraday, a hajdani szomorú kisfiú, megcsinálta a szerencséjét. Élete pontosan úgy alakult, ahogyan tervezte. Még csak egy-két évvel múlt harminc, de a siker már ott volt a markában. 
 	Ilyen 
 	diadalittas, 
 	elégedett 
 	hangulatban 
 	utazott 
 	a
 	feleségével két hétre St. Moritzba, és ott, a szál oda hal jában látta meg Rosemary Bartont. 
 	Később se értette meg soha, mi is történt vele abban a pil anatban. Költői boszszúként valóra váltak a szavak, melyeket egy másik nőnek mondott: meglátott valakit egy szoba másik végében, és beleszeretett. Szédülten, őrülten, felkavaróan. Vakon, kétségbeesetten, ahogy diákkorában szokott szerelmes lenni az ember, s ami az ő életéből annak idején kimaradt. 
 	Mindig azt hitte magáról, hogy nem tartozik a szenvedélyes férfiak fajtájába. Az ő számára a „szerelem” fogalma egykét futó viszonyt, súlytalan flörtöt jelentett. Az érzéki gyönyörök nem vonzották. Túl finnyásnak tartotta magát az ilyesmihez. 
 	Ha megkérdezték volna tőle, hogy szereti-e a feleségét, nyilván azt feleli: „Természetesen” – pedig nagyon jól tudta, hogy esze ágába se jutott volna Sandrát feleségül venni, ha
 	– mondjuk – egy pénztelen vidéki úriember lánya. Kedvelte, csodálta, őszintén ragaszkodott hozzá, és őszintén hálás is volt neki a pozícióért, melyhez az ő révén jutott. 
 	Meglepetés volt a számára, hogy ő is tud magafeledten és gyötrelmesen szeretni, mint valami tejfelesszájú ifjú. Csak Rosemaryre tudott gondolni. A gyönyörű, nevetős arcára, dús, gesztenyebarna hajára, érzékien hajladozó alakjára. 
 	Nem tudott enni, nem tudott aludni. Elmentek együtt síelni. 
 	Táncolt vele. És miközben magához szorította, érezte, hogy a világon mindennél jobban kívánja. Vagyis ez a nyomorúság, ez a sajgó, kínzó vágyakozás – szerelem volt! 
 	Még ebben az ál apotában is hálát adott a sorsnak, hogy olyan higgadt természettel áldotta meg. Hiszen –
 	Rosemaryt kivéve – mindenki előtt titkolnia kel , hogy mit érez. 
 	Bartonék egy héttel hamarább utaztak el, mint Farradayék. 
 	Stephen erre azt mondta Sandrának, hogy St. Moritz nem valami szórakoztató hely. Mi lenne, ha hamarább mennének vissza Londonba? A felesége készséggel beleegyezett. Hazatérésük után két héttel Farraday a szeretője lett Rosemarynak. 
 	Lázas, eksztatikus, zaklatott időszak következett. Minden olyan furcsának, irreálisnak tűnt. Meddig is tartott? 
 	Legfeljebb fél évig. Ez alatt a fél év alatt Stephen ugyanúgy el átta a munkáját, mint azelőtt, meglátogatta a választókerületét, kérdéseket tett fel az alsóházban, beszélt különböző gyűléseken, politikai kérdéseket vitatott meg Sandrával, és közben csak egyvalami járt a fejében: Rosemary. 
 	Titkos randevúik a kis lakásban, Rosemary szépsége, szenvedélyes ölelései, a becézgetések, melyekkel elhalmozta. Mint égy álom. Varázsos, érzéki álom. 
 	És az álom után – az ébredés. 
 	Kicsit mintha túlságosan hirtelen következett volna be. 
 	Mint amikor az ember egy alagútból kiér a napvilágra. 
 	Egyik nap még bódultan szerelmes volt, s másnap már ismét Stephen Farraday, aki azon tűnődik, hogy talán nem kel ene olyan gyakran találkoznia Rosemaryvel. Az ördögbe is, hiszen iszonyatos kockázatot vál altak. Ha Sandra gyanút fog… Lopva ránézett a reggelizőasztalnál. Hála az úrnak, még nem gyanakszik. Fogalma sincs semmiről. 
 	Farraday mégis úgy érezte, hogy az utóbbi időben kissé gyenge mentségeket hoz fel a távol éteire. Más nő már régen veszélyt szimatolt volna. Szerencsére Sandra nem gyanakvó természetű. 
 	Mély lélegzetet vett. Ő meg Rosemary igazán nagyon elővigyázatlanok voltak! Kész csoda, hogy Rosemary férje még nem jött rá semmire. Persze, egy ilyen ostobán gyanútlan alak – meg jóval öregebb is, mint Rosemary. 
 	Milyen bűbájos teremtés az az asszony…
 	Hirtelen golfpályákat látott maga előtt. Friss szél fúj a homokbuckák fölött, az ember golfütővel a kezében csörtet, meglóbálja – egy remek suhintás, és messze szál a labda, egy kicsit pörögve megugrik a cél előtt. Férfiak. 
 	Golfnadrágos, pipázó férfiak. Nők nem léphetnek a golfpályára! 
 	Váratlanul azt mondta Sandrának:
 	– Nem mehetnénk le Fairhavenbe? 
 	Sandra meglepetve pil antott fel:
 	– Le akarsz menni? El tudsz szabadulni? 
 	– Hétfőtől péntekig lemehetnénk. Szeretnék golfozni egy kicsit. Úgy érzem magam, mint akit kizsigereltek. 
 	– Akár holnap is mehetünk, ha akarod. Csak el kel halasztanunk Astleyék látogatását, és le kel mondanom a keddi gyűlést. És mi legyen Lovatékkel? 
 	– Mondjuk le őket is. Találjunk ki valami ürügyet. Nagyon szeretnék lemenni. 
 	Minden olyan békés volt Fairhavenben: Sandra, a kutyák a teraszon, a magas kerítéssel körülvett kert golfozás Sandley Heathen. Esténként, MacTavishsel a sarkában, lebal agott a farmra. 
 	Úgy érezte magát, mint aki betegségből gyógyul ki. 
 	Elkomorodott, 
 	amikor 
 	meglátta 
 	Rosemary 
 	írását. 
 	Megmondta neki, hogy ne írjon. Túlságosan veszélyes. 
 	Nem mintha Sandra valaha is érdeklődött volna, kitől kap levelet, de akkor se tanácsos. A személyzetben sem lehet mindig megbízni. 
 	Kicsit bosszúsan tépte fel a borítékot, miután bevitte a levelet a dolgozószobájába. Oldal oldal után. 
 	Miközben olvasott, újra hatalmába kerítette a régi igézet. 
 	Rosemary azt írta, hogy imádja, jobban szereti, mint valaha, nem bírja ki, hogy öt napig ne lássa, ő is így érez? Hiányzik-e Leopárd-nak az ő Szerecsennője? 
 	El is mosolyodott, meg sóhajtott is egyet. Ez a nevetséges kis tréfa – akkor született, amikor megvette Rosemarynak a pettyes férfiköntöst, amely úgy megtetszett neki. A leopárd változtatja a foltjait, és ő azt mondta neki: – De te, édesem, ne változtasd meg a bőröd színét. – Ezután kezdte Rosemary Leopárdnak szólítani őt, ő meg Fekete Szépségnek az asszonyt. 
 	Jókora ostobaság volt, meg kel hagyni. Igen, átkozott ostobaság. Aranyos tőle, hogy ilyen hosszú levelet írt neki. 
 	De nem lett volna szabad. Az ördögbe is, vigyázniok kel ! 
 	Sandrát nem olyan fából faragták, hogy eltűrne ilyesmit. Ha megneszel valamit… Levelet írni veszedelmes. Megmondta Rosemarynek. Miért nem tudta kivárni, amíg visszakerül a városba? Az ördögbe is, két-három nap múlva úgyis találkoztak volna! 
 	Másnap reggel újabb levél hevert a reggelizőasztalon. 
 	Ekkor Stephen már káromkodott magában. Úgy látta, hogy Sandra tekintete néhány pil anatig elidőzött a levélen. De nem szólt semmit. Hála az égnek, nem olyan asszony, aki egy férfi levelezése felől faggatózik. 
 	Reggeli után kocsival átment a nyolc mérföldnyire fekvő
 	városkába, ahol vásárt szoktak tartani. A faluból nem lett volna tanácsos telefonálni. 
 	Rosemary jött a telefonhoz. 
 	– Hal ó, te vagy az, Rosemary? Ne írj több levelet! 
 	– Stephen, drágám, de jó, hogy hal om a hangodat! 
 	
 	– Vigyázz! Nem hal senki? 
 	– Persze hogy nem. Ó, édesem, nem is tudod, mennyire hiányzol. Én is hiányzom neked? 
 	– Igen, persze. De ne írjál. Túlságosan kockázatos. 
 	– Tetszett a levelem? Érezted, hogy veled vagyok, amikor olvastad? Drágám, én minden pil anatot veled szeretnék tölteni. Te is így érzel? 
 	– Igen… de ne telefonon, kisöreg. 
 	– Nevetségesen óvatos vagy. Ki törődik az ilyesmivel? 
 	– Én rád is gondolok, Rosemary. Nem tudnám elviselni, ha kínos helyzetbe kerülnél miattam. 
 	– Nem érdekel, hogy velem mi történik. Nagyon jól tudod. 
 	– De engem érdekel, szívem. 
 	– Mikor jössz vissza? 
 	– Kedden. 
 	– És szerdán találkozunk, a lakásban. 
 	– I… igen. Igen. 
 	– Édesem, alig bírom kivárni. Nem tudnál valami ürüggyel már ma feljönni? Ó, Stephen, ha akarnád, meg tudnád csinálni! Politika vagy valami efféle ostobaság címén. 
 	– Sajnos, erről szó sem lehet. 
 	– Azt hiszem, én feleannyira sem hiányzom neked, mint te nekem. 
 	– Csacsiság, persze hogy hiányzol. 
 	Amikor letette a kagylót kimerültnek érezte magát. Rémes, milyen meggondolatlanok a nők! A jövőben sokkal óvatosabbnak kel lenniük. Ritkábban kel találkozniuk. 
 	Ezután egyre nehezebb lett a helyzet. Stephen elfoglalt volt borzasztóan elfoglalt. Egyszerűen képtelen volt ugyanannyi időt áldozni Rosemaryre, mint azelőtt – és a legfárasztóbb az volt, hogy Rosemary nem tudta ezt megérteni. Próbálta megmagyarázni neki, de oda se figyelt. 
 	– Ó, az a te hülye politikád – mintha az volna a fontos! 
 	
 	– Pedig valóban az…
 	Rosemary nem értette. Nem törődött vele. A munkája, a karrierje, az ambíciói cseppet sem érdekelték. Egyre csak azt akarta tőle hal ani, hogy szereti. „Úgy, mint rég? Mondd még egyszer, hogy igazán szeretsz!” 
 	Ezt igazán elhihette volna akkor! Elragadó teremtés volt, igazán elbűvölő, csak az volt a baj, hogy nem lehetett vele beszélgetni. 
 	Az volt a baj, hogy túl gyakran találkoztak. Nem lehet egy viszonyt ál andóan forrponton tartani. Ritkábban kel találkozniuk – lazítani kel egy kicsit. 
 	Csakhogy Rosemary ezt rossz néven vette. Ál andóan szemrehányásokkal árasztotta el. 
 	– Már nem szeretsz úgy, mint régen. 
 	És ilyenkor meg kel ett nyugtatnia, esküdöznie, hogy ugyanúgy szereti. Rosemary meg folyton fölemlegetett mindent, amit Stephen valaha is mondott neki. 
 	– Emlékszel, amikor azt mondtad, hogy milyen csodálatos lenne együtt meghalni? Örökre elaludni egymás karjában? 
 	Emlékszel, amikor azt mondtad, hogy szervezünk egy karavánt, és nekivágunk a sivatagnak? Csak a csil agok meg a tevék – és elfelejtünk mindent a világon. 
 	Micsoda képtelen ostobaságokat hord össze az ember, ha szerelmes! Annak idején nem hangzott olyan ostobán, de így, higgadtabban felmelegítve! Miért nem tudják a nők elfelejteni az ilyesmit? A férfiak nem szeretik, ha folyton emlékeztetik őket, milyen szamarak voltak. 
 	Rosemary egyszerre csak esztelen követelésekkel kezdett előál ni. Nem utazhatna-e Stephen Dél-Franciaországba, aztán ott találkoznának? Vagy Szicíliába, vagy Korzikára –
 	valami olyan helyre, ahol nem találkoznának ismerőssel. 
 	Stephen erre komoran csak annyit mondott, hogy ilyen hely nincs sehol. Az ember a legvalószínűtlenebb helyeken is mindig összeakad egy kedves régi iskolatársával, akit már évek óta nem látott. 
 	S Rosemary akkor olyasmit mondott, amitől Stephen megrémült. 
 	– Hát aztán? Mit számítana az? 
 	Stephen hirtelen megdermedt, de nagyon éberen, hidegen megkérdezte:
 	– Hogy érted ezt? 
 	Rosemary rámosolygott, ugyanazzal az elbűvölő mosol yal, amelytől annak idején megdobbant a szíve, és egész lényét eltöltötte a vágy. De most csak ideges lett tőle. 
 	– Leopárd, drágám, már annyiszor megfordult a fejemben, hogy bolondság tovább bújócskáznunk. Valahogy nem méltó hozzánk. Menjünk el együtt. Hagyjuk abba a színlelést. George elválik tőlem, a feleséged elválik tőled, és akkor összeházasodhatunk. 
 	Még csak ez kel ene! A katasztrófa! A teljes bukás! És Rosemary nem érti! 
 	– Nem hagynám, hogy ilyesmit csinálj. 
 	– De drágám, engem ez nem izgat. Nem törődöm a konvenciókkal. 
 	„De én igen. Én igen” – gondolta Stephen. 
 	– Én úgy érzem, a szerelem a legfontosabb a világon. Nem számít, mit gondolnak rólunk az emberek. 
 	– Nekem számít, drágám. Egy efféle nyilvános botrány véget vetne a karrieremnek! 
 	– És az olyan sokat jelentene neked? Százféle egyéb dolgot is csinálhatnál. 
 	– Ne légy csacsi. 
 	– És miért kel ene bármit is csinálnod? Tudod, hogy rengeteg pénzem van. Saját pénzem, nem George-é. 
 	Bekóborolhatnánk 
 	az 
 	egész 
 	világot, 
 	elmehetnénk
 	csodálatos, isten háta mögötti helyekre, olyan helyekre, ahol talán még senki sem járt. Vagy valamelyik csendes-
 	óceáni szigetre – képzeld csak el a forró napsütést, a kék tengert, a korál zátonyokat! 
 	Stephen elképzelte. Egy dél-tengeri sziget! Pont egy ilyen hülye ötlet! Hát miféle embernek tartja Rosemary? Léha naplopónak? 
 	Ránézett. Már végleg lehul ott a szeméről a hályog. 
 	Aranyos, de tyúkeszű teremtés! Ő meg őrült volt, teljesen és tökéletesen őrült. De most már megjött az esze. És ki kel jutnia ebből a kátyúból. Ha nem vigyáz, Rosemary tönkreteszi az egész életét. 
 	Férfiak százai mondták már el őelőtte ugyanezt. Megírta Rosemarynek, hogy szakítaniok kel . És éppen az ő, Rosemary érdekében. Nem kockáztathatja meg, hogy szerencsétlenné teszi. Ezt Rosemary nem érti meg – és így tovább, és így tovább. 
 	Mindennek vége – ezt meg kel vele értetnie. 
 	Csakhogy Rosemary nem volt hajlandó megérteni. A dolog nem olyan egyszerű. Ő imádja Stephent, jobban szereti, mint valaha, nem tud nélküle élni! Az egyetlen becsületes dolog, ha mindent elmond George-nak, és Stephen is megmondja a feleségének az igazat. Stephen még emlékezett rá, milyen hideg borzadály fogta el, amikor kezében tartotta Rosemary levelét. A kis bolond! Az ostoba, lerázhatatlan teremtés! Elmegy, és mindent kifecseg George Bartonnak, George elválik tőle, s őt becitáltatja a válóper tárgyalására. Sandra meg elválik tőle. 
 	Efelől nem volt semmi kétsége. Egyszer egy barátnőjéről mesélt neki, és egy kis csodálkozással a hangjában azt mondta: „De persze, mikor rájött, hogy a férjének viszonya van egy másik nővel, mi mást tehetett volna: elvált tőle.” 
 	Sandra is így érezne. Büszke természet. Sohasem osztozna senkivel egy férfin. 
 	
 	És akkor neki vége – a befolyásos Kidderminsterek nem támogatják többé! Ez lenne csak a botrány! Nem tudná túlélni, noha a közvélemény mostanában elnézőbb, mint régebben. De nem egy ilyen égbekiáltó esetben! Isten veletek, szép álmok, ambíciók! Minden megfeneklik, meghiúsul – mert esztelenül belehabarodott egy ostoba nőszemélybe. Kamaszszerelem volt, semmi egyéb. 
 	Kamaszszerelem, csak nem a megfelelő életkorban. 
 	Mindent elveszítene! Csőd! Gyalázat! 
 	Elveszítené Sandrát…
 	És hirtelen, megdöbbenve ébredt rá, hogy ez lenne a legnagyobb 
 	vesztesége. Elveszítené Sandrát. Magas, 
 	fehér homlokával, nyílt tekintetű mogyoróbarna szemével. 
 	Sandrát, drága barátját és társát, az ő gőgös, büszke, hűséges Sandráját. Nem, Sandrát nem veszítheti el – nem szabad elveszítenie… Mindent, csak őt nem. 
 	Homlokát kiverte a veríték. 
 	Ki kel kerülnie valahogyan ebből a pácból! 
 	Valahogyan el kel érnie, hogy Rosemary hal gasson a józan eszére… De hal gat-e vajon? Rosemary és a józan ész: nem fér össze. Mi lenne, ha végül is megmondaná neki: szereti a feleségét? Nem. Egyszerűen nem hinné el. 
 	Olyan buta. 
 	Üresfejű, ragaszkodó, birtokolni vágyó. És a legfőbb baj, hogy még mindig szerelmes belé. 
 	Vak düh szál t fel benne. Hogy tudná elérni, hogy hal gasson? Hogy fogja be a száját? Legfeljebb egy adag méreggel, gondolta keserűen. 
 	Egy darázs zümmögött a közelében. Szórakozottan bámulta. Beletévedt egy lekváros üvegbe, és megpróbált kivergődni belőle. 
 	Akárcsak én, gondolta. Csapdába ejtette az édesség, s most nem tud kikeveredni szegény ördög. 
 	
 	De ő, Stephen Farraday, igenis kikeveredik valahogy! 
 	Csak egy kis idő kel hozzá. 
 	Rosemaryt pil anatnyilag ágynak döntötte az influenza. A szokványos módon, írásban érdeklődött a hogyléte felől, egy hatalmas csokor virág kíséretében. Egy kis haladékhoz jutott. A jövő héten Sandra meg ő Bartonékkal fognak vacsorázni
 	– Rosemary születésnapját ünneplik. Rosemary azt mondta: „A születésnapom előtt semmit sem teszek, kegyetlenség lenne George-dzsal szemben. Akkora felhajtást csinál körülötte! Voltaképpen nagyon kedves tőle. 
 	De ha túl eszünk rajta, rendezzük a dolgot”. 
 	Mi lenne, ha őszintén közölné vele, hogy vége, már nem szereti? Beleborzongott. Nem, ehhez nincs mersze. 
 	Hisztériás rohamában képes lenne George-hoz szaladni. 
 	Sőt akár Sandrához. Szinte hal otta könnyes, zaklatott hangját:
 	„Azt mondja, hogy már nem szeret, de én tudom, hogy ez nem igaz. Megpróbál hűséges lenni – becsületes akar lenni magával szemben, de bizonyára egyetért velem abban, hogy ha két ember szereti egymást, akkor az őszinteség az egyetlen járható út. Ezért kérem, hogy adja vissza neki a szabadságát.” 
 	Biztos, hogy valami efféle émelyítő szöveggel ál na elő. 
 	Sandra meg, büszkén, megvető tekintettel, azt mondaná:
 	„Vegye vissza a szabadságát!” 
 	És nem hinné, hogyan is hihetné? De ha Rosemary megmutatná neki azokat a leveleket – milyen szamárság volt megírni őket!… A jó ég tudja, mi mindent öszsze nem hordott bennük. Elegendő, sőt több mint elegendő lenne ahhoz, hogy meggyőzze Sandrát – neki sohasem írt ilyen leveleket…
 	Ki kel találnia valamit – valahogyan hal gatásra kel bírnia Rosemaryt. „Nagy kár - gondolta komoran –, hogy nem a Borgiák korában élünk…” 
 	Alighanem 
 	csak 
 	egy 
 	pohár 
 	mérgezett 
 	pezsgő
 	hal gattathatná el Rosemaryt. 
 	Igen, ez a gondolat fordult meg a fejében. 
 	Ciánkáli a pezsgőspohárban, ciánkáli a retiküljében. 
 	Influenza utáni depreszszió. 
 	Tekintete összetalálkozott az asztal másik oldalán Sandráéval. 
 	Már majdnem egy éve – és még mindig nem tudta elfelejteni. 
 5. Alexandra Farraday

 	Sandra Farraday nem felejtette el Rosemary Bartont. 
 	Ebben a pil anatban is éppen őrá gondolt – maga előtt látta, az asztalra bukva, akkor este, ott az étteremben. 
 	Emlékezett rá, hogy elakadt a lélegzete, és amikor felnézett, észrevette, hogy Stephen őt figyeli…
 	Vajon kiolvasta a szeméből az igazságot? Meglátta benne a gyűlöletet, a diadal al elegy iszonyatot? 
 	Majdnem egy éve – és még mindig olyan frissen él az emlékezetében, mintha csak tegnap történt volna! Itt egy rozmarin szál, az emlékezetre. Milyen borzasztóan igaz. 
 	Hiába hal meg valaki, ha tovább él az ember emlékezetében. És Rosemary tovább élt. Sandra emlékezetében mindenesetre – s talán Stephenében is? 
 	Nem tudta, de feltételezte, hogy igen. 
 	A Luxembourg – az a gyűlöletes hely, a kitűnő ételeivel, gyors kiszolgálásával, fényűző berendezésével. Lehetetlen elkerülni, mindig oda hívják meg az embert. 
 	Felejteni szeretett volna, de mintha minden összeesküdött volna el ene, hogy ne felejtsen. Már Fairhaven sem volt kivétel, mióta George Barton beköltözött a Little Priorsba. 
 	Ez igazán furcsa volt tőle. George Barton egyébként is fura egy alak. Nem ilyen szomszédra vágyott. Jelenléte a Little Priorsban megrontotta Fairhaven békéjét és báját. Az idei nyárig ez volt az a gyógyító, pihentető hely, ahol ő és Stephen boldogok voltak – ha ugyan egyáltalán boldogok voltak valaha. 
 	Összeszorította az ajkát. Igen, ezerszer is igen! Ha nincs Rosemary, boldogok lettek volna. Kölcsönös bizalomból és gyengédségből építgették Stephennel közösen azt a törékeny építményt, amely Rosemary miatt megingott. 
 	Valami megmagyarázhatatlan ösztön sugal atára eltitkolta Stephen előtt, hogy szenvedélyesen szereti, hogy forrón ragaszkodik hozzá. Már abban a pil anatban beleszeretett, amikor azon a bizonyos napon, ott a Kidderminster házban, átvágott a szobán, odalépett hozzá, és úgy tett, mintha félénk lenne, és nem tudná, hogy ő kicsoda. 
 	Pedig tudta! Hogy mikor jött rá erre? Maga sem tudta volna megmondani. Nem sokkal az esküvőjük után Stephen ismertetett vele valami ügyes politikai manipulációt, amel yel azt akarta elérni, hogy az alsóház megszavazzon valamilyen törvényjavaslatot. 
 	Sandra agyán akkor vil ant át: „Ez emlékeztet valamire. De mire?” Később jött rá, hogy lényegében ugyanarról a taktikáról van szó, amelyet Stephen annak idején a Kidderminster házban alkalmazott. A felfedezés nem lepte meg különösebben, úgy érezte, hogy valami, amit a lelke mélyén már régen tudott, most felszínre került. 
 	Már házasságuk első napján rájött, hogy Stephen nem szereti őt ugyanúgy, mint ő Stephent. De elképzelhetőnek tartotta, hogy Stephen egyszerűen képtelen ilyenfajta szerelemre. Az ő balszerencséje, hogy ilyen erős érzelmekkel áldotta meg az ég. Tudta, hogy kevés asszony képes olyan intenzíven, reménytelenül szeretni, mint ő! 
 	Szívesen meghalt volna a férjéért; kész volt hazudni, mesterkedni, szenvedni érte! Ehelyett büszkén és rezerváltan elfogadta a számára kijelölt helyet. Stephen igényelte az együttműködését, a rokonszenvét, gyakorlati és intel ektuális segítségét. Feleségének nem a szívét, hanem az agyát akarta, meg a születése által biztosított előnyöket. 
 	Sandra egy dolgot soha nem tett volna meg: hogy zavarba hozza Stephent azzal, hogy kifejezésre juttatja odaadását, hiszen Stephen nem tudta volna viszonozni. Őszintén hitte, hogy a férje kedveli, és jól érzi magát a társaságában. A jövőre gondolt, amikor már sokkal könnyebb lesz a terhe –
 	a gyöngédségből és barátságból szövődő közös jövőjükre. 
 	Úgy gondolta, hogy Stephen, a maga módján, szereti őt. 
 	És akkor jött Rosemary. 
 	Néha, fájdalmas mosol yal az ajkán, eltűnődött: hogyan is hihette Stephen, hogy ő nem tud semmiről. Az első
 	pil anattól fogva tudta. Amióta St. Moritzban észrevette, hogy néz Stephen arra a nőre. 
 	Pontosan tudta, hogy mikor lett a nő a férje szeretője. 
 	Tudta, hogy milyen parfümöt használ az a perszóna…
 	Mindent kiolvasott Stephen udvarias arcából, szórakozott tekintetéből, tudta, milyen emlékek járnak a fejében, tudta, hogy rá gondol – a nőre –, akitől csak az imént jött el. 
 	Nehéz lett volna megál apítani, gondolta higgadtan, hogy milyen szenvedésen ment keresztül. Nap nap után az elkárhozottak gyötrelmeit ál ta ki, és nem volt mibe kapaszkodnia – csak a bátorsága és vele született büszkesége segített. Egy világért el nem árulta volna, mit érez. Lefogyott, egyre soványabb és sápadtabb lett, arcán és vál án egyre élesebben ütköztek ki a csontok. Erőltette az evést, de aludni nem tudott, hiába erőlködött. 
 	
 	Éjszakákon át száraz szemmel bámult a sötétbe. 
 	Gyógyszereket nem szedett, mert gyöngeségnek tartotta. 
 	És nem akart rászokni. Visszariadt a gondolattól, hogy kimutassa megbántottságát, panaszkodjék, tiltakozzék. 
 	Egyetlen morzsányi vigasza maradt; Stephen nem akarta elhagyni. Ez tény volt, még akkor is, ha a karrierje érdekében és nem az iránta érzett szeretetből döntött így. 
 	Nem akarta elhagyni. 
 	És egy szép napon talán elmúlik a varázs…
 	Végül is mit láthatott Stephen abban a nőben? Szép volt és vonzó – de sok más nő is az. Mi az, ami Rosemary Bartonban úgy megbabonázta? 
 	Hiszen egy csöpp esze sincs – buta, és ráadásul – amit végképp nem értett – még csak nem is különösebben szórakoztató. Mert ha szel emes, elragadó és kihívó modorú lenne… az ilyesmik szokták megfogni a férfiakat. 
 	Sandra makacsul hitt benne, hogy a dolog előbb-utóbb véget ér, hogy Stephen bele fog unni. 
 	Meg volt róla győződve, hogy Stephen életének legfőbb értelme a munka. Nagy dolgokra hivatott, és ezt tudja is. 
 	Remek, ál amférfihoz il ő esze van, és szívesen használja is. Ez a hivatása az életben. És erre bizonyára ő is rádöbben, ha majd kezd szétfoszlani a varázs. 
 	Sandrában egy pil anatra sem merült fel az a gondolat, hogy elhagyja a férjét. Még csak fontolóra sem vette a dolgot. Stephené volt testestül-lelkestül: férje tetszése szerint megtarthatta vagy eldobhatta. Stephen volt az élete, a létezése. Sandrában középkori tűzzel lobogott a szerelem. 
 	Egyszer már úgy látszott, hogy minden jóra fordul. 
 	Lementek Fairhavenbe. Stephen megint olyan volt, mint régen. Sandra érezte, hogy hirtelen feltámad közöttük a régi rokonszenv. Reménykedni kezdett. Stephennek még mindig szüksége van rá, élvezi a társaságát, kikéri a véleményét. Úgy látszott, legalábbis pil anatnyilag, hogy kiszabadult annak a nőnek a karmai közül. 
 	Stephen boldogabbnak látszott, ismét önmaga volt. 
 	Még semmi sem romlott el jóvátehetetlenül. Stephen előbb-utóbb túl lesz a dolgon. Csak el tudná szánni magát a szakításra…
 	Aztán visszatért Londonba, és Stephen visszaesett. 
 	Megviseltnek, gondterheltnek, betegnek látszott. Alig bírt odafigyelni a munkájára. 
 	Sandra úgy vélte, hogy tudja az okát. Rosemary azt akarja, hogy Stephen menjen el vele… De Stephen még latolgat: hagyjon itt csapot-papot, fütyüljön mindenre, ami olyan fontos neki? Esztelenség! Őrület! Stephen az a fajta ember, akinek mindig a munka az első – igazi angol típus. 
 	És a lelke mélyén ezt ő is – pontosan tudja… Igen, de Rosemary nagyon vonzó – és nagyon buta. Nem Stephen lenne az első férfi, aki egy nőért odadobja a karrierjét és később keservesen megbánja. 
 	Egyszer, egy koktélpartin, Sandra elkapott néhány szót. 
 	„…megmondom George-nak… el kel szánnunk magunkat.” 
 	Rosemary röviddel ezután betegedett meg influenzában. 
 	Sandra szívében kigyúlt egy kis remény. Mi lenne, ha tüdőgyul adást kapna – influenza után megesik az ilyesmi
 	–, tavaly télen ugyanígy halt meg egyik fiatal barátnője. Ha Rosemary meghalna…
 	Nem is próbálta elhessegetni ezt a gondolatot – nem borzadt el önmagától. Eléggé középkori lélek volt ahhoz, hogy ál hatatos elszántsággal tudjon gyűlölni. 
 	Gyűlölte Rosemary Bartont. Ha a gondolatok ölni tudnának, már régen végzett volna vele. 
 	De a gondolatok nem ölnek…
 	A gondolat ehhez nem elég…
 	
 	Milyen 
 	gyönyörű 
 	volt 
 	Rosemary 
 	akkor 
 	este 
 	a
 	Luxembourgban; a női öltözőben, mikor a világos rókaprém lecsúszott a vál áról. Betegsége óta karcsúbb és sápadtabb volt, de törékenysége csak még éteribbé tette szépségét. A tükörben nézegette magát, és megérintette az arcát…
 	Sandra ott ál t mögötte, és egyszerre látta mindkettőjük tükörképét. Az ő arca hideg, élettelen, szoborszerű volt. 
 	Nem tükröződött rajta semmilyen érzés – az ilyenre mondják, hogy hideg, rideg nő. 
 	És akkor Rosemary megszólalt: – Ó, Sandra, most látom, hogy elál om a tükröt. De már végeztem. Ez a szörnyű
 	influenza csúnyán kikészített. Rossz rám nézni. Még mindig nagyon gyöngének érzem magam, és a fejem is fáj. 
 	Sandra csendesen, udvariasan megkérdezte:
 	– Most is fáj a feje? 
 	– Csak egy kicsit. Nincs véletlenül egy aszpirinje? 
 	– Van valami fájdalomcsil apítóm. 
 	Kinyitotta a retiküljét, és kivette belőle a gyógyszert. 
 	Rosemary elfogadta. – Minden eshetőségre beteszem a retikülömbe. 
 	Az az ügyes, sötét hajú lány, Barton titkárnője, látta a jelenetet. Utánuk ő lépett a tükörhöz, de éppen csak bepúderezte egy kicsit az arcát. Jó megjelenésű lány, egész csinos. Sandrának mindig az volt a benyomása, hogy nem kedveli Rosemaryt. 
 	Azután kimentek az öltözőből, elöl Sandra, utána Rosemary, majd Miss Lessing – és persze ott volt az a lány, Rosemary húga, Iris is. Nagyon izgatottan nézegetett nagy szürke szemével, és iskolás lányhoz il ő fehér ruhát viselt. 
 	Kimentek az öltözőből, és a hal ban csatlakoztak a férfiakhoz. 
 	
 	A főpincér eléjük jött és ügybuzgón az asztalukhoz kalauzolta őket. A széles bolthajtás alatt léptek be a terembe, és semmi, az égvilágon semmi nem súgta meg nekik, hogy egyikük nem fog többé innen élve kilépni…
 6. George Barton

 	Rosemary…
 	George Barton letette a poharát és kicsit bambán bámult a tűzbe. Eleget ivott már ahhoz, hogy érzelgősen átadja magát az önsajnálatnak. Milyen elragadó teremtés volt az a lány. Mindig is bolondult érte. Rosemary
 	tudta ezt, de George mindig azt hitte, hogy a lány csak nevet rajta. 
 	Akkor sem volt benne egy csöpp magabiztosság sem, amikor először kérte meg Rosemary kezét. 
 	Fintorgott és motyogott. Mint egy sült hülye. 
 	– Tudod, kisöreg, amikor akarod… csak szólj. Tudom, hogy semmi értelme, hiszen rám se nézel. És én mindig nagy ökör voltam. Meg van egy kis pocakom is. De biztosan tudod, mit érzek, ugye? Szóval… bármikor a rendelkezésedre ál ok. Tudom, hogy az égvilágon semmi esélyem, de gondoltam, azért megemlítem. ' 
 	Rosemary nevetett és egy puszit nyomott a feje búbjára. 
 	– Aranyos vagy, George, nem felejtem el a kedves ajánlatot, de jelenleg nem szándékozom férjhez menni. 
 	Ő meg komolyan azt mondta:
 	– Rendben van. Időd bőven van, nézz körül. Kedvedre válogathatsz. 
 	Sohasem reménykedett – legalábbis komolyan nem. 
 	Ezért fogadta olyan hitetlenkedve, olyan kábán, amikor Rosemary bejelentette, hogy feleségül megy hozzá. 
 	Persze, a lány nem volt belé szerelmes. George ezzel tisztában volt. Sőt maga Rosemary sem tagadta. 
 	– Ugye, érted, miről van szó? Szeretnék megál apodni, boldogságot és biztonságot akarok. És ezt mel etted megkapom. Torkig vagyok már a szerelemmel. Valahogy mindig félresikerül, és a végén csak egy nagy kuszaság lesz belőle. Kedvel ek téged, George. Rendes vagy és mókás és aranyos, engem meg csodálatosnak látsz. És én ezt akarom. 
 	George meglehetősen összefüggéstelenül válaszolt:
 	– Az ál hatatosság elnyeri jutalmát. Olyan boldogok leszünk, mint a királyok. 
 	Nos, ez nem is járt olyan távol az igazságtól. Boldogok voltak. .. George szerény volt és alázatos. Mindig mondogatta magában, hogy biztosan lesznek még nehézségek. Rosemaryt nem elégíthet ki egy ilyen unalmas fickó, mint ő. Adódnak majd incidensek! Begyakorolta magát ezeknek az … incidenseknek az elviselésére. 
 	Szentül hitte, hogy úgysem lesznek tartósak. Rosemary mindig vissza fog térni hozzá. A fontos az, hogy lélekben mindenre fel legyen készülve, és akkor nem lesz semmi baj. 
 	Mert Rosemary szerette őt. Szerette, kitartóan és egyenletesen. Ez teljesen független volt a flörtjeitől és viszonyaitól. 
 	George begyakorolta magát az elviselésükre. Bebeszélte magának, hogy az ilyesmi elkerülhetetlen, ha egy asszony olyan temperamentumos és olyan gyönyörű, mint Rosemary. De azért nem tudta előre kiszámítani a saját reakcióit. A különböző fiatalemberekkel folytatott flörtökre rá se hederített, de mikor megsejtette, hogy komoly ügyről van szó…
 	Elég 
 	gyorsan 
 	felismerte, 
 	megérezte 
 	a 
 	változást
 	Rosemaryben. A fokozódó izgatottság, a kiviruló szépség, az izzó sugárzás. Aztán a csúf konkrét tények megerősítették, amit az ösztönei súgtak neki. 
 	Aznap történt, amikor belépett Rosemary szobájába, és a felesége ösztönösen eltakarta a kezével a levelet, amelyet éppen írt. Akkor jött rá. Az asszony a szeretőjének írt. 
 	Mihelyt Rosemary kilépett a szobából, ő odalépett az itatóshoz. Felesége a levelet magával vitte, de az alig használt itatóspapíron rajta maradtak a betűk. George fogta a papírt, és odavitte a tükörhöz. Rosemary lendületes írásával ez ál t az itatóson: „Drága szerelmem…” 
 	A vére a fülében dobolt. Abban a pil anatban értette meg, mit érezhetett Othel o. Bölcs elhatározások? Ugyan! Csak a 
 	természetes 
 	emberi 
 	reakciók 
 	számítanak. 
 	A
 	legszívesebben kiszorítaná Rosemaryből a lelket. Azt a fickót pedig hidegvérrel megölné. De ki az il ető? Az a Browne nevű fickó? Vagy az a nyársat nyelt Stephen Farraday? Mind a kettőnek majd kiesik a szeme, úgy bámulja Rosemaryt. 
 	Megpil antotta saját arcát a tükörben. A szemét elöntötte a vér. Mintha a guta kerülgette volna. 
 	Amikor most felidéződött benne az a pil anat, kiesett a kezéből a pohár. George Barton megint úgy érezte, hogy megful ad, a vér is ugyanúgy dobolt a fülében. Még most is…
 	Erőszakkal elhessegette magától az emlékeket. Nem szabad újra végigkínlódnia az egészet. Ami elmúlt, elmúlt. 
 	Soha többé nem fog úgy szenvedni. Rosemary halott, s békességben nyugszik. S békességben él ő is. Vége a gyötrődésnek…
 	Milyen furcsa, hogy Rosemary halála ezt jelenti neki. A békét…
 	Ezt még Ruthnak sem mondta soha. Derék lány ez a Ruth. 
 	És van sütnivalója is. Igazán nem is tudja, mi lett volna vele nélküle. Ahogyan segített. Ahogyan együtt érzett vele. És szexnek semmi nyoma. 
 	Nem olyan férfibolond, mint Rosemary…
 	Rosemary… Rosemary, ahogyan ott ül az étteremben, a kerek asztalnál. Beesett az arca az influenza után, egy kicsit leromlott – de olyan bájos, olyan kedves. És egy óra múlva…
 	Nem, erre nem szabad gondolnia. Éppen most nem. A terve. 
 	Most a Tervre kel gondolnia. 
 	Először Race-szel beszél. Megmutatja neki a leveleket. Mit olvas majd ki Race ezekből a levelekből? Iris csak hüledezett. Még csak halvány elképzelése sem volt. 
 	Nos, most az ő kezében a helyzet kulcsa. Minden készen ál . 
 	A Terv. Minden ki van dolgozva. Az időpont. A hely. 
 	November 2. Hatottak napja. Ez remek célzás. És természetesen a Luxembourg. Megpróbálja megszerezni ugyanazt az asztalt. 
 	És ugyanazok lesznek a vendégek. Anthony Browne, Stephen Farraday, Sandra Farraday. Aztán persze, Ruth, Iris és jómaga. És a különös, hetedik vendég, akit meghív, Race lesz Race, akinek akkor is ott kel ett volna lennie a vacsorán. És egy hely üresen marad. Remek lesz. Drámai! 
 	A bűntény megismétlése. 
 	Azaz nem a pontos megismétlése…
 	Gondolatai megint visszatértek a múltba…
 	Rosemary születésnapja…
 	Rosemary az asztalra bukva – holtan…
 	II.KÖNYV HALOTTAK NAPJA
 	Első fejezet
 	
 	Lucil a Drake csicsergett. A családban mindig ezt a kifejezést használták, és meg kel hagyni, valóban hűen jel emezte a Lucil a kedves ajkairól ömlő hangokat. 
 	Ezen a bizonyos reggelen többféle dolog is foglalkoztatta, olyan sok, hogy képtelen volt egyre összpontosítani a figyelmét. Küszöbön ál t a városba való visszaköltözés, és ezzel kapcsolatban temérdek háztartási probléma merült fel. Személyzet, berendezkedés, télire való bevásárlás, ezernyi apró részlet – mindez legalább annyira lekötötte, mint az Iris ál apota miatti aggódás. 
 	– Igazán nyugtalanít, drágám, hogy olyan sápadt és kimerült vagy, mintha kialvatlan lennél… rendesen aludtál? 
 	Mert ha nem, ott van dr. Wylie remek altatója, vagy tán dr. 
 	Gaskel é, már nem is tudom? Erről jut eszembe: el kel mennem a fűszereshez, és nekem magamnak kel beszélnem vele, mert vagy a lányok rendeltek csak úgy a saját szakál ukra, vagy pedig ő csap be szántszándékkal minket. Csomagszámra küldi a szappanpelyhet, pedig én sose engedélyezek többet hetenként három csomagnál. 
 	Vagy talán jobb lenne valami erősítőt bevenni? Amikor én kislány voltam, Eaton-szirupot kaptam. Na meg, persze, spenótot. Szólok a szakácsnőnek, hogy főzzön ma spenótot ebédre. 
 	Iris túlságosan bágyadt volt, és túlságosan hozzá is szokott már Mrs. Drake csapongó stílusához, így aztán nem kérdezte meg: hogyan jutott nagynénje eszébe dr. 
 	Gaskel ről a helybeli fűszeres, de ha mégis megkérdezte volna, máris jött volna a válasz: – Onnan, drágám, hogy a fűszerest Cranfordnak hívják. – Lucil a néni okoskodása –
 	önmaga számára – mindig kristálytiszta volt. 
 	Iris, maradék erejét összeszedve, mindössze annyit mondott:
 	– Nincs semmi bajom, Lucil a néni. 
 	
 	– Karikás a szemed – mondta Mrs. Drake –, túl sok mindent csinálsz. 
 	– Hetek óta az égvilágon semmit sem csinálok. 
 	– Azt te csak gondolod, drágám. A túl sok teniszezés kimeríti a fiatal lányokat. 
 	És azt hiszem, az itteni levegő is bágyasztó. Ez a ház egy mélyedésben fekszik. Bárcsak velem beszélte volna meg George a dolgot, nem pedig azzal a lánnyal…
 	– Miféle lánnyal? 
 	– Azzal a Miss Lessinggel, akit olyan nagyra tart. Addig rendjén van, amíg az
 	irodáról van szó, de nagy hiba kimozdítani a helyéről. És arra bátorítani, hogy
 	családtagnak érezze magát. Nem mintha sok bátorításra volna szüksége. 
 	– De hát Lucil a néni, Ruth gyakorlatilag csakugyan családtag. 
 	Mrs. Drake fintorgott. – Hogy az óhajt lenni, teljesen világos. Szegény
 	George, akár egy csecsemő, ha nőkről van szó. De ez nem megy, Iris. George-ot meg kel védeni önmagától, és én a te helyedben kerek perec megmondanám: bár
 	milyen kedves is az a Miss Lessing, házasságról szó sem lehet. 
 	Iris egy pil anatra kizökkent apátiájából. 
 	– Eszembe se jutott, hogy George esetleg elveszi Rutht. 
 	– Te azt sem látod, ami az orrod előtt történik, gyermekem. 
 	Persze, még nincs
 	olyan élettapasztalatod, mint nekem. – Iris önkéntelenül elmosolyodott. Lucil a
 	néni olykor valóban nagyon mulatságos. – Az az ifjú hölgy házassági terveket forgat a fejében. 
 	– És az olyan nagy baj? – kérdezte Iris. 
 	
 	– Baj? Persze hogy baj. 
 	– Nem volna inkább nagyon is jó megoldás? – Mrs. Drake rámeredt. – Úgy értem, George számára. Azt hiszem, Ruthszal kapcsolatban igazad van. Úgy látom, szereti George-ot. És remek felesége lenne, törődne vele. 
 	Mrs. Drake felhorkant, és nyájas birkaarcán szinte felháborodott kifejezés jelent meg. 
 	– George-dzsal jelenleg is törődnek. Szeretném tudni, mit kívánhatna még?! 
 	Kitűnő ételeket eszik, minden holmiját rendben tartják. Igen jóleső érzés lehet
 	neki, hogy egy ilyen csinos fiatal lány él a házában, mint te, és remélem, hogy ha
 	egy szép napon majd férjhez mégy, én még mindig képes leszek gondoskodni a
 	kényelméről, és törődni az egészségével. Legalább olyan jól, vagy még jobban, 
 	mint egy irodában dolgozó fiatal nő – mit tud az ilyen a háztartásról? Számok, kimutatások, gyorsírás, gépelés –
 	mire jó mindez egy férfi otthonában? Iris mosolyogva megcsóválta a fejét, de nem vitatkozott. Ruth selymes fényű, 
 	sima fekete hajára, tiszta arcbőrére gondolt, meg az alakjára, amely oly remekül
 	érvényesül kedvenc öltözékében: a szigorú vonalú kosztümökben. Szegény Lucil a néni! Az ő esze máson sem jár, mint a kényelmen és a háztartáson, s a romantikus szerelem olyan távol ál tőle, hogy talán már azt is elfelejtette, mi rejlik e kifejezés mögött. Ha ugyan valaha is jelentett valamit a számára, gondolta Iris, ahogy visszagondolt nagynénje férjére. 
 	Lucil a Drake féltestvére volt Hector Marle-nak: apjának egy korábbi házasságából származó gyermeke. Attól fogva, hogy jóval fiatalabb öccsének meghalt az
 	anyja, ő töltötte be mel ette a mama szerepét. Ő vezette apja háztartását, és igazi
 	vénkisasszonnyá merevedett. Már közel járt a negyvenhez, amikor összetalálkozott Caleb Drake tiszteletes úrral, aki már ötven fölött járt. Házaséletük rövid ideig – mindössze két évig – tartott, s Lucil a özvegyen maradt egy fiúcsecsemővel. 
 	A késői és nem várt anyaság Lucil a Drake életének nagy élménye volt. A fiú
 	szüntelen szorongások és aggodalmak okozója lett, s ál andóan pumpolta az anyját – de Lucil a sohasem érzett csalódottságot. Victor fiáról legfeljebb csak annyit ismert el, hogy az egyébként szeretetre méltó fiúnak kissé gyenge a jel eme. Victor túlságosan hiszékeny, cimborái könnyen rossz útra viszik, mert bízik bennük. 
 	Victor peches. Victort becsapják. Victort átejtik. Gonosz emberek kihasználják a
 	naivitását, és vele kapartatják ki maguknak a gesztenyét. 
 	Valahányszor terítékre kerültek Victor viselt dolgai, Lucil a butácska birkaarca csökönyössé keményedett. Ő csak ismeri a tulajdon gyermekét. Aranyos fiú, tele ötletekkel, és úgynevezett barátai kihasználják. Ő aztán mindenkinél jobban tudja, mennyire nehezére esik Victornak pénzt kérni tőle. De ha egyszer az a szegény gyerek olyan borzasztó helyzetben van, mi mást tehetne? Rajta kívül az égvilágon senkihez sem fordul
 	hat. 
 	De azért elismerte, hogy George ajánlata: költözzön hozzájuk, 
 	és 
 	viselje 
 	gondját 
 	Irisnak, 
 	valóságos
 	istenáldásaként érkezett: már nem sokáig bírta volna a cifra
 	nyomorúságot, mert kétségbeejtően szorult helyzetben volt. 
 	
 	Ebben az utóbbi évben boldogan, kényelemben élt, és ki venné szívesen, ha egyszerre csak megjelenne egy jöttment, és feleslegessé tenné az embert. Amel ett, erről Lucil a meg volt
 	győződve, akármilyen tehetséges is az ifjú hölgy, csak a pénzéért menne hozzá
 	George-hoz. Még a vak is láthatja, hogy erre megy ki a játék! Kel emes otthon és
 	gazdag, elnéző férj. Senki se akarja bemesélni Lucil a néninek, aki nem mai gyerek, hogy egy fiatal nőnek valóban örömet okoz, ha maga keresi meg a kenyerét! 
 	A lányok ma is csak olyanok, mint régen – ha találnak maguknak egy férfit, aki
 	mel ett jólétben élhetnek, inkább azt választják. Okos lány ez a Ruth Lessing, bizalmi helyzetbe ügyeskedte magát, tanácsokkal látta el George-ot a ház berendezését il etően, nélkülözhetetlenné tette magát – de, hála az égnek, legalább egy
 	ember van, aki átlát a szitán! 
 	Lucil a Drake nyomatékosan bólintott néhányszor, dupla tokája beleremegett, 
 	majd 
 	bölcsességétől 
 	eltelve 
 	gőgösen 
 	felhúzta 
 	a
 	szemöldökét, és átváltott egy másik témára, amely legalább olyan érdekes és talán valamivel még sürgetőbb is
 	volt. 
 	– Nem tudom eldönteni, mi legyen a takarókkal, drágám.Ugyanis nem derült
 	ki, hogy csak tavasszal jövünk-e vissza ide, vagy George a hétvégeken is le akar-e
 	rándulni néha. Nem lehet kiszedni belőle. 
 	– Azt hiszem, ő maga sem tudja. – Iris megpróbált úgy tenni, mintha érdekelné
 	
 	ez a teljesen jelentéktelen kérdés. – Ha jó az idő, nem is lenne rossz lejönni néha. 
 	Bár én különösebben nem vágyom rá. A ház itt van, ha akarunk, bármikor leszaladhatunk. 
 	– Igen, kedvesem, de azért jó lenne tudni. Mert, ha tavaszig nem jövünk le, akkor molyirtót kel tenni a takarók közé. Ha viszont lejövünk, akkor fölösleges, 
 	mert használni fogjuk a takarókat, és a molyirtónak kel emetlen a szaga. 
 	– Hát akkor ne használj molyirtót. 
 	– Igen, de az idei nyár nagyon meleg volt, és rengeteg a moly. Mindenki azt
 	mondja, az idén csúnyán elszaporodtak a molyok. Meg, persze, a darazsak is. 
 	Hawkins mesélte tegnap, hogy harminc darázsfészket irtott ki a nyáron – képzeld
 	csak el: harmincat…
 	Iris rögtön maga előtt látta Hawkinst, amint a sötétben lopakodik, a kezében
 	cián… Cián… Rosemary… Miért kanyarodik vissza mindig minden ide?… Lucil a néni hangja halkan csörgedezett tovább, de már más tárgyról érteke zett…
 	– És vajon beküldjük-e az ezüstöt a bankba, vagy sem? 
 	Lady Alexandra szerint
 	rengeteg a betörés; igaz, persze, hogy nekünk jól zárnak az ajtó- és
 	ablaktábláink… Nekem nem tetszik a frizurája – olyan kemény tőle az arca, de
 	valószínűleg tényleg kemény teremtés. És ideges. 
 	Manapság mindenki ideges. 
 	Amikor én kislány voltam, azt se tudták, mi az idegesség. 
 	Erről jut eszembe, 
 	
 	George nagyon nem tetszik nekem mostanában, lehet, hogy az influenza kerülgeti? Egyszer-kétszer már azt hittem, hogy láza van. De lehet, hogy valami üzleti ügy nyomasztja. Mintha valami miatt emésztené magát. 
 	Iris megborzongott, mire Lucil a Drake diadalmasan felkiáltott: – Ugye, mondtam, hogy megfáztál! 
 	Második fejezet
 	– Bárcsak sose jöttek volna ide! 
 	Sandra Farraday olyan szokatlan keserűséggel ejtette ki e szavakat, hogy a férje meglepve nézett rá. Mintha csak az ő gondolatát fogalmazta volna meg; azt a gondolatot, melyet olyan nagyon igyekezett eltitkolni. Szóval Sandra is úgy érez, mint ő? Ő is érzi, hogy Fairhaven nem a régi, hogy ezek az új szomszédok, ott a Parkon túl, egy mérfölddel odébb, megzavarják a békéjét. Akaratlanul is hangot adott meglepetésének:
 	– Nem tudtam, hogy te is így érzel velük kapcsolatban. 
 	De rögtön észrevette – vagy észrevenni vélte hogy felesége zárkózottá válik. 
 	– Vidéken nagyon lényeges, hogy kik a szomszédok. Az embernek vagy eluta
 	sítóan, vagy barátságosan kel viselkednie velük; nem kezelheti egyszerűen kedves ismerősként őket, mint Londonban. 
 	– Igaz – mondta Stephen – , ez valóban így van. 
 	– És most kénytelenek leszünk elmenni arra a különös összejövetelre. 
 	Mindketten hal gattak, újból végiggondolták a délben lejátszódott jelenetet. George Barton barátságos volt, már-már túlzottan is az, de a barátságosság alatt valami izgatottság vibrált, s ezt mindketten érzékelték. George Barton valóban furcsán viselkedett ezekben a napokban. A Rosemary halálát megelőző időkben Stephen nem sok figyelmet szentelt Bartonnak. George egyszerűen csak a háttérben volt valahol, mint egy szép, fiatal asszony nyájas, de unalmas férje. Stephenben soha egy pil anatra se támadt rossz érzés amiatt, hogy becsapja George-ot. 
 	George az a fajta férj volt, aki arra született, hogy megcsalják. Sokkal idősebb az asszonynál; és hiányzott belőle az a vonzerő, amel yel egy bájos és szeszélyes nőt meg lehet tartani. És ki tudja, csalódott volt-e George? 
 	Stephen szerint nem. George, gondolta Stephen, jól ismerte Rosemaryt. Szerette, és józanul belátta, mennyire futja az erejéből, mennyire tudja tartani a felesége érdeklődését. 
 	És mégis: George minden bizonnyal szenvedett…
 	Stephen tűnődni kezdett, mit érezhetett George, amikor Rosemary meghalt. A tragédiát követő hónapokban Sandra meg ő nemigen látták George-ot, Akkor lépett be újra az életükbe, amikor közeli szomszédként váratlanul megjelent a Little Priorsban, és Stephen rögtön úgy találta, hogy valahogyan megváltozott. 
 	Elevenebb, határozottabb lett. És – igen – határozottan furcsa. 
 	Ma is olyan furcsa volt. Ahogy egyszerre csak előál t azzal a meghívással. 
 	Összejövetel 
 	Iris 
 	tizennyolcadik
 	születésnapjának megünneplésére. És reméli, hogy Stephen is, Sandra is eljön. Mindketten olyan kedvesek voltak hozzájuk Fairhavenben. 
 	Sandra gyorsan válaszolt: hogyne, nyilván nagyon kel emes lesz. Persze, Stephennek nagyon zsúfolt programja lesz Londonban, és őrá is tömérdek fárasztó elfoglaltság vár, de azért reméli, hogy el tudnak majd menni. 
 	– Akkor máris ál apodjunk meg a napban, jó? 
 	
 	George arca pirospozsgás, mosolyog, nem tágít. 
 	– Úgy gondoltam, hogy talán a rákövetkező hét valamelyik napján – szerdán vagy csütörtökön? Csütörtök november másodika. Jó lesz? Ha nem, keresünk olyan napot, amelyik mindkettőjüknek megfelel. 
 	Olyan meghívás volt, amely elől lehetetlen kitérni – hiányzott belőle az a bizonyos társadalmi savoir-faire. Stephen észrevette, hogy Iris Marle elvörösödik, és zavarba jön. 
 	Sandra tökéletesen viselkedett. Mosolyogva megadta magát az elkerülhetetlennek, és azt mondta, a csütörtök, november másodika, mindkettőjüknek megfelel. 
 	Stephen váratlanul kimondta, amit gondolt. – Nem muszáj elmennünk – jegyezte meg éles hangon. 
 	Sandra kicsit feléje fordult. Tűnődő, mérlegelő kifejezés ült az arcán. 
 	– Gondolod? 
 	– Könnyen találhatunk valami kifogást. 
 	– Akkor is ragaszkodni fog hozzá, hogy menjünk el máskor, vagy más napra teszi az összejövetelt. Úgy látszik, nagyon ragaszkodik hozzá, hogy ott legyünk. 
 	– El sem tudom képzelni, miért. Iris születésnapja lesz, és nem 
 	hinném, 
 	hogy 
 	ő 
 	annyira 
 	ragaszkodna 
 	a
 	társaságunkhoz. 
 	– Nem... nem… – mondta elgondolkozva Sandra. 
 	Aztán megkérdezte:
 	– Tudod, hol lesz az estély? 
 	– Nem. 
 	– A Luxembourgban. 
 	Stephennek a döbbenettől elakadt a szava. Érezte, hogy a vér kifut az arcából. Összeszedte magát, és szemébe nézett a feleségének. Csak képzelődött, vagy jelenteni akar valamit a rezzenéstelen tekintet? 
 	– De hát ez képtelenség – csattant fel, s hangját kicsit fölemelve próbálta leplezni érzelmeit. – A Luxembourg, ahol… hogy fölelevenedjen az egész. Ez az ember őrült. 
 	– Én is azt hittem – mondta Sandra. 
 	– De hát akkor mindenképpen lemondjuk. Milyen rettenetesen kínos volt az a… az az egész! Emlékszel, mit rendeztek körülötte a lapok… meg a fényképekre? 
 	– Emlékszem, szörnyű volt – mondta Sandra. 
 	– És nem képes fölfogni, hogy ez milyen kel emetlen lenne nekünk? 
 	– Nézd, Stephen, oka van rá, hogy ott rendezze az összejövetelt. Nekem meg is mondta, hogy mi. 
 	– Mi az az ok? 
 	Stephen hálás volt a feleségének, hogy nem néz rá, miközben beszél. 
 	– Löncs után félrevont. Azt mondta, szeretne magyarázatot adni. Szerinte a lány, Iris, még mindig nem heverte ki teljesen a sokkot, amelyet a nővére halála okozott neki. 
 	Elhal gatott egy pil anatra, és Stephen akaratlanul is közbeszólt:
 	– Ez egyébként valószínűleg igaz: a lány nem valami jól néz ki. Gondoltam is löncs közben, hogy talán beteg. 
 	– Igen, én is észrevettem, bár az utóbbi időben nagyjából egészségesnek és jókedvűnek látszott. De hát én csak azt mondom, amit George Bartontól hal ottam. Elmesélte, hogy Iris azóta is lehetőleg elkerülte a Luxembourgot. 
 	– Nem csodálom. 
 	– Csakhogy Barton szerint ez nincs rendjén. Úgy látszik, beszélt a dologról egy ideggyógyásszal – a modernek közül valamelyikkel –, és annak az volt a véleménye, hogy ha valami sokk éri az embert, jobb, ha szembenéz vele, mint ha elbújik előle. Alighanem ugyanazon az alapon, mint amikor a pilótát rögtön újra felküldik a levegőbe, miután lezuhant. 
 	
 	– Talán még egy újabb öngyilkosságot is javasol az ideggyógyász? 
 	Sandra nyugodtan felelt:
 	– Csak azt mondja, hogy a lány legyen úrrá az étteremmel kapcsolatos asszociációin. A Luxembourg végül is csak egy étterem. Egy szokványos, kel emes öszszejövetelt javasol, ahol lehetőleg ugyanazok a személyek vannak jelen. 
 	– Hogy fognak örülni! 
 	– Ennyire nyugtalanít a dolog, Stephen? 
 	A férfin átcikázott a rémület. Sietve válaszolt:
 	– Dehogy nyugtalanít. Csak egy kicsit hajmeresztő ötletnek tartom. Személy szerint engem cseppet sem izgat…
 	Tulajdonképpen rád gondolok. De ha neked mindegy…
 	A felesége félbeszakította. 
 	– Nem mindegy. Egyáltalán nem. De George Barton úgy hívott 
 	meg, 
 	hogy 
 	nehéz 
 	lenne 
 	kitérni 
 	előle. 
 	Végeredményben gyakran voltam azóta a Luxembourgban, akárcsak te. Mindenki oda hívja meg az embert. 
 	– De nem ilyen körülmények között. 
 	– Valóban nem. 
 	Stephen folytatta:
 	– Szerinted a meghívás elől nehéz kitérni, és ha most le is mondjuk, Barton meghív máskor. De miért kel ene neked is eljönnöd? Majd elmegyek én, te meg az utolsó pil anatban lemondod, azzal, hogy fáj a fejed, meghűltél, vagy valami hasonló. 
 	Sandra felszegte az ál át. 
 	– Az gyávaság lenne. Nem, Stephen, ha te mész, én is megyek. Végtére is – kezét a férje karjára tette – bármilyen keveset jelent is a házasságunk, legalább annyit jelentsen, hogy közösen vál aljuk a nehézségeket. 
 	Stephen rámeredt. Teljesen megdermesztette a csípős mondat, amelyet Sandra olyan könnyedén lökött oda neki, mintha egy régóta ismert és nem túl lényeges tényt közölne. 
 	Aztán összeszedte magát, és megkérdezte: – Mit akarsz mondani azzal, hogy bármilyen keveset jelent is a házasságunk? 
 	Sandra merően nézte, tágra nyílt szemében is ott ült az őszinte kérdés: – Hát nem így van? 
 	– Nem, és ezerszer nem. A mi házasságunk az én számomra mindent jelent. 
 	Sandra mosolygott. 
 	– Lehetséges, hogy igen – egy vonatkozásban. Jó kis együttes vagyunk, Stephen. Kielégítő eredménnyel dolgozunk össze. 
 	– Én nem erre gondoltam. – Szaggatottan lélegzett. 
 	Megfogta felesége kezét, s két kézzel megszorította. –
 	Nem tudod, Sandra, hogy te jelentesz számomra mindent a világon? 
 	És Sandra egyszerre csak tudta, hogy valóban így van. 
 	Hihetetlen volt, váratlanul jött, de így volt. 
 	Stephen magához szorította, összevissza csókolta, és összefüggéstelen szavakat dadogott. 
 	– Sandra… Sandra… drágám! Szeretlek… Úgy féltem…
 	úgy féltem, hogy elveszítelek. 
 	Sandra hal otta a saját hangját:
 	– Rosemary miatt? 
 	– Igen. – Stephen elengedte, hátralépett, és komikus ijedelem tükröződött az arcán. 
 	– Te tudtál... Rosemaryről? 
 	– Hát persze. Egész idő alatt. 
 	– És megértetted? 
 	Sandra a fejét rázta. 
 	– Nem. Nem értettem meg. És nem hiszem, hogy valaha is meg tudnám érteni. Szeretted? 
 	
 	– Nem igazán. Téged szerettelek. 
 	Sandrán átcsapott a keserűség hul áma. Idézte: – Az első
 	pil anattól fogva, ahogy megláttál, ott a szoba másik végében? Nehogy megismételd ezt a hazugságot, mert hazugság volt! 
 	Stephent nem döbbentette meg a váratlan támadás. 
 	Elgondolkozva vette fontolóra felesége szavait. 
 	– Igen, hazugság volt – és furcsamód mégse volt az. 
 	Kezdem hinni, hogy igaz volt. Kérlek, Sandra, próbáld megérteni! Ugye, ismersz olyan embereket, akik mindig találnak nemes és jó okot, amel yel a hitványságaikat álcázzák? Akik mindig „őszintén beszélnek”, amikor rosszak akarnak lenni, akik „kötelességüknek tartják, hogy közöljék ezt vagy azt”, s még önmagukkal szemben is olyan képmutatók, 
 	hogy 
 	mindvégig 
 	abban 
 	a 
 	szent
 	meggyőződésben élnek, hogy minden aljas és undorító lépésüket az önzetlenség diktálta! Próbáld meg elhinni, hogy az ilyen emberek el entétei is léteznek. Akik olyan cinikusak, annyira nem bíznak sem önmagukban, sem az életben, hogy csak a saját rossz indítékaikban hisznek. Te voltál az a nő, akire szükségem volt. Ez biztos, hogy igaz. 
 	És ha most visszanézek, őszintén hiszem, hogy ha nem lett volna igaz, nem tudtam volna végigcsinálni, amit csináltam. 
 	Sandra keserűen mondta:
 	– Nem voltál szerelmes belém. 
 	– Nem. Sohasem voltam szerelmes. Hideg, aszexuális lény voltam, aki arra volt büszke – igen, büszke volt rá –, hogy milyen kifinomultan hűvös a természete! És akkor beleszerettem valakibe „a szoba másik végében”, ostoba kamaszszerelemmel. Úgy jött, mint egy nyárközépi, rövid, valószerűtlen, gyorsan elvonuló vihar. – Keserűen hozzáfűzte: – Valóban „egy félkegyelmű meséje, zengő
 	tombolás de semmi értelme nincs.”2
 	
 	Egy kis szünet után folytatta:
 	– Itt, Fairhavenben ébredtem fel, és világosodott meg előttem az igazság. 
 	Az igazság? 
 	– Az, hogy az életben számomra csak egyetlen dolog fontos: te – és hogy megtartsam a szerelmedet. 
 	– Ha tudtam volna…
 	– Miért, te mit gondoltál? 
 	– Azt, hogy el akarsz menni vele. 
 	– Rosemaryvel? – Kurtán fölnevetett. – Az valóban életfogytiglani börtönbüntetés lett volna! 
 	– Nem akarta, hogy elmenj vele? 
 	– De igen, akarta. 
 	– És mi történt? 
 	Stephen mély lélegzetet vett. Megint visszajutottak ugyanoda. Megint szembe kel nézni a megfoghatatlan fenyegetéssel. Azt mondta:
 	– Ami a Luxembourgban történt. 
 	2Szabó Lőrinc fordítása – Macbeth. V. felvonás Mindketten elhal gattak, és mindketten tudták, hogy ugyanazt látják maguk előtt. Egy hajdan elragadó nő ciántól elkékült arcát. 
 	Nézték a halott nőt, aztán – felpil antottak, és találkozott a tekintetük…
 	Stephen megszólalt:
 	– Felejtsd el, Sandra! Az isten szerelmére, felejtsük el! 
 	– Úgyse tudjuk elfelejteni. Nem szabad elfelejtenünk! 
 	Csönd lett. Aztán Sandra szólalt meg ismét:
 	– Tehát mit csinálunk? 
 	– Amit az előbb mondtál. Szembenézünk a tényekkel –
 	együtt. Elmegyünk arra a borzasztó estélyre; akármilyen cél al rendezik is. 
 	– Te nem hiszed, amit George Barton Irisszal kapcsolatban mondott? 
 	– Nem. Te igen? 
 	– Lehet, hogy igaz. De akkor sem ez a valódi ok. 
 	– És mit gondolsz, mi a valódi ok? 
 	– Nem tudom, Stephen. De félek. 
 	– George Bartontól? 
 	– Igen. Azt hiszem – tudja. 
 	– Mit? – kérdezte élesen Stephen. 
 	Sandra lassan feléje fordította a fejét, amíg össze nem találkozott a tekintetük. 
 	Suttogva felelte:
 	– Nem szabad félnünk. Bátornak kel lennünk, amilyen bátor csak lehet valaki. Belőled nagy ember lesz, Stephen, olyan, akire szüksége van a világnak, és ezt nem akadályozhatja meg semmi. A feleséged vagyok, és szeretlek. 
 	– Szerinted mi ez az estély, Sandra? 
 	– Szerintem csapda. 
 	Stephen vontatottan megkérdezte: – És mi belesétálunk? 
 	– Nem engedhetjük meg magunknak, hogy kiderüljön: tudjuk, hogy csapda. 
 	– Ez igaz. 
 	Sandra hirtelen hátravetette a fejét, és felkacagott. Azt mondta: – Csinálj, amit akarsz, Rosemary! Nem fogsz győzni! 
 	Stephen vál on ragadta. 
 	– Nyugodj meg, Sandra. Rosemary halott. 
 	– Halott? Néha az az érzésem, mintha nagyon is élne…
 	Harmadik fejezet
 	A Park közepe táján Iris megszólalt:
 	– Ugye, nem haragszol, ha nem megyek vissza veled, George? 
 	Szeretnék 
 	sétálni 
 	egyet. 
 	Azt 
 	hiszem, 
 	
 	felkapaszkodom a Friar's Hil re, aztán lejövök az erdőn át. 
 	Egész nap iszonyúan fájt a fejem. 
 	– Szegény kislány. Menj csak. Én nem megyek veled, várok valakit délutánra, és nem tudom biztosan, mikor ál ít be. 
 	– Jó. Akkor viszlát. Teára otthon leszek. 
 	Azzal Iris hirtelen megfordult, és derékszögben elindult a domboldalon húzódó vörösfenyősáv felé. 
 	Amikor felért a dombtetőre, mély lélegzetet vett. Amolyan szokásos levegőtlen, párás októberi nap volt. Nyirkos lepedék ülte meg a fák leveleit, és az alacsonyan lógó szürke felhő újabb esőt jósolt. Itt fenn a dombon sem volt sokkal több levegő, mint lenn a völgyben, de Iris mégis úgy érezte, mintha szabadabban tudna lélegezni. 
 	Leült egy kidőlt fa rönkjére, és lenézett a völgybe, ahol a Little Priors szerényen húzódott meg az erdő borította mélyedésben. Távolabb, bal kéz felé, Fairhaven Manor rózsaszínű téglái vil antak ki a lombok közül. 
 	Iris ál át a tenyerébe támasztva, komoran nézte az alatta elterülő tájat. 
 	Halk nesz hal atszott a háta mögül, alig hangosabb, mint a levelekről aláhul ó vízcseppek neszezése, mégis ijedten nézett hátra. Anthony Browne bukkant ki a szétváló ágak közül. 
 	Egy kis harag volt a lány hangjában:
 	– Mire való ez, Tony? Mindig úgy bukkansz fel, mint… mint valami démon egy pantomimben? 
 	Anthony 
 	lehuppant 
 	mel é 
 	a 
 	földre. 
 	Elővette 
 	a
 	cigarettatárcáját Iris felé nyújtotta, de az csak a fejét rázta. 
 	Erre kivett egy cigarettát, és rágyújtott. Az első szippantás után így felelt:
 	– Mert én vagyok a Titokzatos Férfi, ahogy az újságok nevezik. Szeretek a semmiből előbukkanni. 
 	
 	– Honnan tudtad, hogy hol vagyok? 
 	– Egy príma látcső segítségével. Hal ottam, hogy Farradayék-nél ebédelsz, és a domboldalról figyeltelek, amikor eljöttél tőlük. 
 	– Miért nem látogatsz meg otthon, mint a rendes emberek? 
 	– Mert én nem vagyok rendes ember – mondta Anthony sértődött hangon. – Én rendkívüli ember vagyok. 
 	– Azt hiszem, tényleg az vagy. 
 	Anthony gyors pil antást vetett rá. Aztán megkérdezte:
 	– Valami baj van? 
 	– Nem, semmi. Legfeljebb…
 	Elhal gatott. Anthony tovább faggatta:
 	– Legfeljebb? 
 	Iris mélyet lélegzett. 
 	– Unok már itt lenni. Szeretnék visszamenni Londonba. 
 	– De hát hamarosan visszamentek, nem? 
 	– A jövő héten. 
 	– Tehát búcsú - összejövetel volt Farradayéknél? 
 	– Nem volt semmiféle összejövetel. Csak ők voltak ott, meg valami öreg rokon. 
 	– Szereted Farradayéket, Iris? 
 	– Nem is tudom. Azt hiszem, nem nagyon… noha semmi okom rá, hiszen igazán kedvesek voltak hozzánk. 
 	– Mit gondolsz, ők szeretnek téged? 
 	– Nem, nem hiszem. Azt hiszem, gyűlölnek minket. 
 	– Érdekes. 
 	– Érdekes? 
 	– Ó, nem az, hogy gyűlölnek, ha csakugyan gyűlölnek. 
 	Hanem az, hogy többes számot használtál. Azt mondtad:
 	„minket”. Az én kérdésem csak rád vonatkozott. 
 	– Ja úgy, értem… Azt hiszem, engem talán még kedvelnek is, bizonyos negatív értelemben. Azt hiszem, hogy mi, mint szomszéd 
 	család 
 	idegesítjük 
 	őket. 
 	Sose 
 	voltunk
 	
 	különösebben baráti viszonyban – ők Rosemary barátai voltak. 
 	– Igen – mondta Anthony – valóban Rosemary barátai voltak. Bár nem nagyon hinném, hogy Sandra Farraday és Rosemary valaha is kebelbarátok lettek volna, igaz? 
 	– Nem voltak azok – felelte Iris. Kicsit aggódva nézett Anthonyra, de az békésen pöfékelt. Aztán hirtelen megszólalt:
 	– Tudod, mi lep meg a legjobban Farradayékkel kapcsolatban? 
 	– Mi? 
 	– Az, hogy ők egyszerűen csak a „Farradayék”. Én legalábbis mindig így gondolok rájuk, sose mint Stephenre meg Sandrára, két egyénre, akit összekötött az Ál am és az Egyház; hanem mint egy kifejezetten kettős egységre:
 	„Farradayék”. Az ilyesmi ritkább, mint hinnéd. Két ember, közös cél al, egyforma életmóddal, azonos reményekkel, félelmekkel és hiedelmekkel. Az egészben csak az a különös, hogy valójában nagyon is különböző jel emek. 
 	Stephen Farraday, merem ál ítani, igen széles látókörű, értelmes ember, rendkívül érzékeny mások véleményére, elképesztően nem bízik önmagában, és erkölcsi bátorság dolgában ál hatna valamivel jobban is. Sandra viszont szűk látókörű középkori lélek, képes a fanatikus odaadásra, és az esztelenségig vakmerő. 
 	– Én Stephent meglehetősen nagyképűnek és ostobának látom – mondta Iris. 
 	– Egyáltalán nem ostoba. Csak egyike a boldogtalan sikeres embereknek. 
 	– Boldogtalan? 
 	– A legtöbb sikeres ember boldogtalan. De éppen ezért vannak sikereik – kénytelenek mindig abból meríteni önbizalmat, hogy elérnek valamit, amire a világ felfigyel. 
 	
 	– Milyen elképesztő ötleteid vannak, Anthony! 
 	– Ha kicsit gondolkozol, rá fogsz jönni, hogy igazam van. A boldog emberek azért nem viszik semmire, mert olyan jó viszonyban vannak önmagukkal, hogy fütyülnek mindenre. 
 	Úgy, mint én. Ezekkel rendszerint jól ki lehet jönni, megint csak: úgy, mint velem. 
 	– De jó véleménnyel vagy magadról! 
 	– Csupán a figyelmet hívom fel a jó tulajdonságaimra, ha netalán nem vetted volna észre őket. 
 	Iris nevetett. Jobb kedve lett. Elmúlt róla a tompa levertség, elszál t a félelme. Az órájára pil antott. 
 	– Menjünk haza, teázzál velünk, és szerezz másoknak is egy kis örömet páratlanul kel emes társaságoddal. 
 	Anthony a fejét rázta. 
 	– Ma nem. Vissza kel mennem. 
 	Iris éles pil antást vetett rá. 
 	– Miért nem nézel be soha hozzánk? Ennek biztos van valami oka. 
 	Anthony megvonta a vál át. 
 	– Vedd úgy, hogy kicsit bogaras vagyok, s nem minden meghívást fogadok el. A sógorod ki nem ál hat, ezt elég világosan a tudtomra adta. 
 	– Ó, George-dzsal ne törődj! Ha egyszer Lucil a néni meg én hívunk, ő olyan kedves öreg teremtés, biztos megkedvelnéd. 
 	– Egészen biztos. De a meghívást akkor se fogadhatom el. 
 	– Amíg Rosemary élt, bezzeg eljártál hozzánk. 
 	– Az egy kicsit más volt – felelte Anthony. 
 	Mintha hideg kéz markolta volna meg Iris szívét. 
 	Megkérdezte:
 	– Miért jöttél ide éppen ma? Pont itt akadt dolgod? 
 	– Méghozzá nagyon fontos dolgom – veled. Azért jöttem, Iris, hogy megkérdezzek tőled valamit. 
 	
 	A hideg kéz eltűnt. Irisnak megdobbant a szíve, s átfutott rajta az az izgatott remegés, amelyet a nők ősidők óta ismernek. Arcára ugyanaz a kérdő kifejezés ült ki, amely nyilván már az ükanyja arcáról is leolvasható volt, néhány pil anattal azelőtt, hogy kimondta volna a következő
 	szavakat: „Ó, Mr. X., ez olyan váratlanul jött!” 
 	– Nos? – Anthony felé fordította hihetetlenül ártatlan arcát. 
 	A férfi ránézett, a tekintete komoly volt, szinte szigorú. 
 	– Felelj őszintén, Iris. A kérdésem a következő: bízol bennem? 
 	Iris meghökkent. Nem ezt várta. Anthony is észrevette rajta. 
 	– Ugye, azt hitted, valami egyebet fogok mondani. De ez nagyon fontos kérdés, Iris. Számomra a legfontosabb a világon. Újra felteszem. Bízol bennem? 
 	Iris habozott egy keveset, majd lesütött szemmel felelte:
 	– Igen. 
 	– Akkor még valamit kérdezek. Eljössz-e velem Londonba, és feleségül jössze hozzám, anélkül hogy bárkinek is szólnál róla? 
 	Iris rábámult. 
 	– De hát ezt nem tehetem. Egyszerűen nem tehetem. 
 	– Nem jöhetsz hozzám feleségül? 
 	– Így nem. 
 	– Pedig szeretsz. Mert szeretsz, ugye? 
 	Iris hal otta a saját hangját:
 	– Igen, Anthony, szeretlek. 
 	– 
 	Mégsem 
 	jössz 
 	el 
 	és 
 	esküszöl 
 	meg 
 	velem
 	Bloomsburyben, a Szt. Elfridatemplomban, abban az egyházközségben, ahová néhány hete tartozom, s ahol ennélfogva bármikor kaphatok házassági engedélyt? 
 	– Hogy tehetnék ilyet? Rettenetesen megbántanám vele George-ot, és Lucil a néni se bocsátana meg nekem soha. 
 	És különben sem vagyok még nagykorú. Csak tizennyolc éves vagyok. 
 	– Ami a korodat il eti, hazudnod kel ene. Fogalmam sincs róla, milyen bírság jár érte, ha egy kiskorút a gyámja hozzájárulása nélkül veszek el. Apropó! Ki a gyámod? 
 	– George, ő kezeli a vagyonomat is. 
 	– Akármilyen bírságot rónak ki rám, a házasságunkat nem érvényteleníthetik, és számomra csak ez a fontos. 
 	Iris a fejét rázta. 
 	– Nem tehetem. Nem lehetek ilyen hálátlan. És különben is: miért akarsz elvenni? Mi a célod vele? 
 	– Ezért kérdeztem meg először azt, hogy bízol-e bennem –
 	felelte Anthony. – Ha bízol bennem, elhiszed, hogy okom van rá. Mondjuk, így a legegyszerűbb. De mindegy. 
 	Iris félénken megszólalt:
 	– Ha legalább George egy kicsit jobban ismerne! Gyere haza velem. Csak ő van otthon, meg Lucil a néni. 
 	– Biztos vagy ebben? Azt hittem… – Elhal gatott. – Amikor feljöttem a dombra, láttam hozzátok menni valakit… és az lepett meg, mintha az il etővel már… – habozott egy kicsit –
 	már találkoztam volna. 
 	– Tényleg… Elfelejtettem, hogy George említette, hogy várt valakit. 
 	– Azt az embert, ha jól láttam, Race-nek hívják… Race ezredesnek. 
 	– Ez könnyen lehet – felelte Iris. – George csakugyan ismer egy Race nevű ezredest. Neki is ott kel ett volna lennie azon a vacsorán, amikor Rosemary…
 	A hangja megremegett, és hirtelen elhal gatott. Anthony megragadta a kezét
 	– Ne gondolj mindig arra, drágám. Borzalmas volt, tudom. 
 	Iris megrázta a fejét. 
 	– Nem tehetek róla. Anthony…
 	– Tessék? 
 	
 	– Eszedbe jutott-e már… gondoltál-e arra, hogy… –
 	Nehezen tudta szavakba önteni, amit akart. – Felötlött-e már benned a gondolat, hogy …hogy Rosemary esetleg nem öngyilkos lett? Hogy talán… megölték? 
 	– Jóságos Isten, Iris! Ki ültette ezt a bogarat a füledbe? 
 	A lány nem felelt, csak makacsul megismételte: – Ez még sose jutott eszedbe? 
 	– Persze hogy nem. Rosemary öngyilkos lett. 
 	Iris hal gatott. 
 	– Ki mondott neked ilyesmit? 
 	Iris egy pil anatra kísértést érzett, hogy elmondja George hihetetlen meséjét, de aztán halkan csak ennyit mondott:
 	– Csak úgy eszembe jutott. 
 	– Édes kis csacsim, felejtsd el. – Felsegítette és könnyedén arcon csókolta Irist. 
 	– Aranyos kis beteges fantáziájú csacsikám. Felejtsd el Rosemaryt. Csak rám gondolj. 
 	Negyedik fejezet
 	Race ezredes pipázott, és elgondolkozva figyelte George Bartont. Már akkor ismerte, amikor George Barton még kisfiú volt. A nagybátyja Raceék szomszédja volt, valahol vidéken. A két férfi közt majdnem húsz év korkülönbség volt. Race, aki már hatvan fölött járt, magas, egyenes tartású, katonás, napbarnított, rövidre nyírt acélszürke hajú, okos, fekete szemű figura volt. 
 	A két férfi közt soha nem alakult ki meghittebb viszony, Race-nek-Barton mindig csak „a kis George” maradt –
 	egyike azoknak, akikre homályosan emlékezett, ha gondolt ifjúkorára. 
 	Most éppen az járt az eszében, hogy tulajdonképpen nem is tudja, milyen volt „a kis George”. Ahogy teltek-múltak az évek, nagy ritkán találkoztak ugyan, de nem sok mondanivalójuk volt egymásnak. Race sokat utazgatott – a régi, birodalomépítő fajtából való volt – élete java részét külföldön töltötte. George meg született városlakó volt. 
 	Érdeklődési területük különbözött, és ha összetalálkoztak, langyosan felemlegették „a régi időket”, s társalgásuk ezzel többnyire ki is merült, zavartan hal gattak. 
 	Race ezredesnek nem volt erős oldala a csevegés. 
 	Model je lehetett volna egy korábbi regényíró nemzedék kedvelt figurájának, a hal gatag erős embernek. 
 	Most is hal gatott, s azon tűnődött, vajon miért ragaszkodott olyan nagyon „a kis George” ahhoz, hogy összejöj enek. 
 	Közben azt is megál apította, hogy George valamelyest megváltozott azóta, hogy egy évvel ezelőtt utoljára látta. 
 	George Barton olyan óvatos, gyakorlatias, fantáziátlan ember volt, hogy Race mindig is nehézkesnek, unalmasnak találta. 
 	De most valami nem stimmelt a fickónál. Csak úgy vibrált az idegességtől. Már háromszor kel ett rágyújtania a szivarjára – és ez nagyon nem val ott Bartonra. 
 	Kivette a pipát a szájából. 
 	– Nos, kis George, mi a baj? 
 	– Eltalálta, Race, baj van. Nagyon nagy szükségem van a tanácsára – és a segítségére. 
 	Az ezredes bólintott, s várt. 
 	– Körülbelül egy éve velünk kel ett volna vacsoráznia Londonban, a Luxembourgban. De az utolsó pil anatban külföldre kel ett utaznia. 
 	Race ismét bólintott. 
 	– Dél-Afrikába. 
 	– Azon a vacsorán halt meg a feleségem. 
 	Race feszengeni kezdett a székén. 
 	– Tudom. Olvastam. Csak azért nem hoztam szóba és nem nyilvánítottam részvétemet, mert nem akartam felkavarni a dolgokat. De nagyon sajnálom, öreg fiú, úgyis tudja. 
 	– Ó, igen, igen. De nem ez a lényeg. A feleségem ál ítólag öngyilkos lett. 
 	Race lecsapott a kulcsszóra. Felhúzta a szemöldökét. 
 	– Ál ítólag? 
 	– Olvassa csak el ezeket. 
 	Két levelet nyomott Race kezébe. Az ezredes szemöldöke még magasabbra húzódott. 
 	– Névtelen levelek? 
 	– Igen. És elhiszem, ami bennük ál . 
 	Race lassan megcsóválta a fejét. 
 	– Veszélyes dolog. Meg lenne lepve, ha tudná, hány hazug, rosszindulatú levelet írnak minden olyan esemény után, amiről a sajtó bármilyen formában hírt ad. 
 	– Tudom. Csakhogy ezeket a leveleket nem akkor írták –
 	hanem fél évvel később. 
 	Race bólintott. 
 	– Így már más. Mit gondol ki írta őket? 
 	– Nem tudom. Nem is érdekel. A lényeg az, hogy elhiszem, ami bennük ál . A feleségemet meggyilkolták. 
 	Race letette a pipáját. Egy kicsit kiegyenesedett a székében. 
 	– És miért hiszi el? Már annak idején is felmerült magában valami gyanú? Vagy a rendőrségben? 
 	– Letaglózott a dolog, teljesen kábult ál apotban voltam. 
 	Elfogadtam a vizsgálat megál apítását. A feleségemnek előzőleg influenzája volt, a betegség megviselte az idegeit. 
 	Csakis öngyilkosságra gyanakodtak. A méreg ott volt a retiküljében. 
 	– Miféle méreg volt? 
 	– Cián. 
 	– Emlékszem. A pezsgőben itta meg. 
 	
 	– Igen. Akkor minden olyan világosnak látszott. 
 	– Fenyegetőzött valaha öngyilkossággal? 
 	– Nem, – mondta George Barton. – Rosemary imádott élni. 
 	Race 
 	bólintott. 
 	Csak 
 	egyszer 
 	találkozott 
 	George
 	feleségével. 
 	Páratlanul bájos kis csacsinak találta, de melankolikus típusnak semmiképpen sem. 
 	– Mi volt az orvos véleménye a lelkiál apotát il etően, satöbbi? 
 	– Rosemary orvosa – egy idősebb ember, aki már a gyerekek kicsi korában a Marle család háziorvosa volt –
 	éppen tengeri utazáson volt. A társa egy fiatal orvos, kezelte Rosemaryt, mikor influenzás volt. Emlékezetem szerint csak annyit mondott, hogy az ilyenfajta influenza után gyakran marad vissza komoly depreszszió. 
 	George egy kis szünetet tartott, majd folytatta:
 	– Rosemary orvosával csak azután beszéltem, hogy ezeket a leveleket megkaptam. Persze, nem említettem neki a leveleket, csak megtárgyaltam vele a dolgot. Azt mondta, hogy nagyon meglepte az eset. Sose hitte volna, hiszen Rosemary egyáltalán nem volt öngyilkosságra hajlamos típus. Az esetnek a tanulsága, mondta, hogy még egy ilyen alaposan ismert páciens is cselekedhet olyasmit, ami cseppet sem jel emző rá. 
 	George megint elhal gatott, aztán folytatta:
 	– Az orvossal történt beszélgetés után jöttem rá, mennyire nem 
 	volt 
 	meggyőző számomra 
 	sem 
 	Rosemary
 	öngyilkossága. Végeredményben jól ismertem. Néha megesett, hogy valóságos boldogtalansági rohamok jöttek rá. Előfordult, hogy valami nagyon megviselte, hajlamos volt szeleburdi, 
 	meggondolatlan 
 	lépésekre, 
 	de 
 	olyan
 	lelkiál apotban soha nem láttam, amikor „ki akart volna lépni az egészből”. 
 	
 	Race kicsit zavartan dünnyögte:
 	– Elképzelhető, hogy a depresszión kívül más oka is lehetett az öngyilkosságra? Úgy értem, nem volt valami miatt a végsőkig elkeseredett? 
 	– Én… nem… talán csak kissé idegesebb volt a szokottnál. 
 	Race nem nézett a barátjára, úgy kérdezte meg:
 	– Egyáltalában: hajlamos volt a melodrámára? Mint tudja, én csak egyszer találkoztam vele. De van olyan típus, amelyik… szóval amelyik azt hiszi, elérhet valamit egy öngyilkossági kísérlettel, rendszerint olyankor, amikor összevész valakivel. Tudja, ez az a meglehetősen gyermekes indíték, hogy „majd bánkódhatnak utánam”. 
 	– Rosemary meg én nem szoktunk összeveszni. 
 	– Értem. Meg kel , mondjam, ezt a lehetőséget nagyjából ki is zárja az a körülmény, hogy a méreg cián volt. Ezzel a méreggel nem lehet veszélytelenül játszadozni – és ezt mindenki tudja. 
 	– És még valami. Ha történetesen Rosemary valóban azt forgatta volna a fejében, hogy végez magával, biztos, hogy nem így végzett volna. Kínos… és… csúnya halál. 
 	Valószínű, hogy inkább egy nagy adag altatót vett volna be. 
 	– Egyetértek. Kiderült-e, hogy a felesége ciánt vásárolt, vagy valamilyen más módon ciánhoz jutott? 
 	– Nem. De látogatóban volt vidéken a barátainál, és egyszer kiirtottak egy darázsfészket. Az volt a feltevés, hogy valószínűleg akkor jutott hozzá egy maréknyi ciánkálikristályhoz. 
 	– Igen… Nem nehéz hozzájutni. A legtöbb kertésznek van belőle raktáron. 
 	Elhal gatott, majd ezt mondta:
 	– Összegezzük hát a tényál ást. Nem volt kétséget kizáró bizonyíték arra, hogy a felesége öngyilkos hangulatban volt, vagy öngyilkosságra készült volna. Ez negatívum. De olyan meggyőző bizonyíték sem akadt, amely gyilkosságra utalt volna, különben a rendőrség rájött volna. A rendőrség nagyon éber. 
 	– A gyilkosság puszta gondolata is fantasztikusnak tűnt volna! 
 	– De fél év múlva már nem találta fantasztikusnak? 
 	George vontatottan válaszolta:
 	– Azt hiszem, én egész idő alatt úgy éreztem, hogy valami nincs rendjén. Tudat alatt nyilván már úgy fel voltam készülve a dologra, hogy amikor magam előtt láttam feketén-fehéren leírva, kételkedés nélkül elhittem. 
 	– Értem. – Race bólintott. – Hát akkor gyerünk tovább. Kit gyanúsít? 
 	George előrehajolt, az arca megrándult. 
 	– Ez az egészben a legszörnyűbb. Ha Rosemaryt csakugyan megölték, akkor azt csak az asztal körül ülők valamelyike, valamelyik barátunk tehette. Senki más nem járt az asztal közelében. 
 	– És a pincérek? Ki töltögette az italt? 
 	– Charles, a Luxembourg főpincére. Ismeri? 
 	Race igenlően bólintott. Charlest mindenki ismerte. Teljes képtelenségnek 
 	látszott, 
 	hogy 
 	szándékosan
 	megmérgezzen egy vendéget. 
 	– A pincér pedig, aki az ételt szolgálta fel, Giuseppe volt. 
 	Giuseppét is jól ismerjük. Én évek óta ismerem. Engem mindig ő szolgál ki. Aranyos, vidám kis fickó. 
 	– Akkor térjünk a társaságra. Ki volt ott? 
 	– Stephen Farraday, a képviselő. A felesége. Lady Alexandra Farraday. A titkárnőm, Ruth Lessing. Egy Anthony Browne nevezetű egyén, Rosemary húga, Iris, és jómagam, összesen hét személy. Ha maga is eljön, nyolcan lettünk volna. Amikor maga lemondott, az utolsó pil anatban már nem tudtunk kit meghívni. 
 	– Értem. Hát akkor mit gondol, Barton, ki tette? 
 	George felkiáltott:
 	– Nem tudom… mondom, hogy nem tudom! Ha volna valami elképzelésem…
 	– Jó, jó. Csak azt hittem, konkrétan gyanakszik valakire. 
 	Akkor is rá kel jönnünk. Mondja el, hogyan ültek, magán kezdve a sort. 
 	– A jobbomon természetesen Sandra Farraday ült. Mel ette Anthony Browne. Aztán Rosemary. Aztán Stephen Farraday, aztán Iris, aztán Ruth Lessing, ő már a bal oldalamon ült. 
 	– Értem. És a felesége korábban is ivott már pezsgőt az este folyamán? 
 	– Igen. A poharakat többször is megtöltötték. Amikor még a műsor ment. Mind azt néztük, afféle lármás néger műsor volt. Rosemary akkor bukott az asztalra, amikor még nem gyúltak ki a lámpák. Lehet, hogy kiáltott, vagy levegő után kapkodott, de senki sem hal ott semmit. Az orvos szerint a halál gyakorlatilag azonnal beál t. Hála érte az úrnak. 
 	– Valóban. Nos, Barton… eszerint meglehetősen világosnak látszik a dolog. 
 	– Kire gondol? 
 	– Természetesen Stephen Farradayre. Ő ült a maga feleségének a jobbján. Rosemary pezsgőspohara ott volt a bal keze mel ett. A világ legegyszerűbb dolga beleejteni a mérget a pohárba, amikor letompítják a fényeket, és mindenki az emelvényre figyel. Szerintem senki másnak nem volt ilyen kitűnő alkalma. Ismerem a Luxembourg asztalait. A székek levegősen vannak elhelyezve – nem hinném, hogy bárki is áthajolhatott volna az asztalon, hogy ne vegyék észre még a félhomályban is. Ugyanez ál a Rosemary balján ülő fickóra is. Neki is át kel ett volna hajolnia Rosemary előtt, hogy beletegyen valamit a poharába. Van ugyan még egy lehetőség, de előbb nézzük a legkézenfekvőbb személyt. Lehetett-e Stephen Farraday képviselőnek oka arra, hogy eltegye láb alól a maga feleségét? 
 	George fojtott hangon mondta:
 	– Ők… ők elég közeli barátok voltak. Ha… ha Rosemary például elutasította a közeledését, esetleg bosszút akarhatott ál ni. 
 	– Ez kicsit melodramatikusan hangzik. Egyéb indítékot nem tud elképzelni? 
 	– De igen – George elvörösödött. Race futó pil antást vetett rá, aztán folytatta:
 	– Vizsgáljuk meg a második számú lehetőséget. A nők valamelyikét. ~
 	– Miért a nőkét? 
 	– Kedves George-om, nyilván nem kerülte el a figyelmét, hogy ha egy hét tagból ál ó társaságban négy a nő és három a férfi, akkor az este során egyszer-kétszer nyilván előfordul, hogy három pár táncol, és egy nő egyedül ül az asztalnál. Valamennyien táncoltak? 
 	– Igen. 
 	– Helyes. Vissza tud rá emlékezni, hogy a műsor előtt ki ült egyedül az asztalnál? 
 	George elgondolkozott egy pil anatig. 
 	– Azt hiszem… igen, Iris ült ott egyedül legutoljára, előtte meg Ruth. 
 	– Arra emlékszik, hogy a felesége mikor ivott utoljára pezsgőt? 
 	– Nézzük csak. Browne-nal táncolt. Emlékszem, hogy amikor visszajött, megjegyezte: ez aztán fárasztó volt –
 	Browne ugyanis mesterien táncol. Aztán kiürítette a poharát. Néhány perc múlva keringőt játszottak, és Rosemary… velem táncolt. Tudta, hogy én csak valcert tudok jól táncolni. Farraday Ruthszal táncolt. Lady Alexandra meg Browne-nal. Iris ült egyedül. Közvetlenül ez után kezdődött a műsor. 
 	– Akkor most nézzük a felesége húgát. Jutott-e valami pénzhez a felesége halálával? 
 	George hadarni kezdett. 
 	– Kedves Race-em… ne beszéljen már képtelenségeket. 
 	Iris még gyerek volt, iskolás lány. 
 	– Két iskolás lányt is ismertem, aki gyilkosságot követett el. 
 	– No de Iris! Odavolt Rosemaryért. 
 	– Ez nem érdekes, Barton. Lehetősége volt a gyilkosságra, csak azt szeretném tudni, hogy indítéka volt-e. A maga felesége, úgy tudom, gazdag nő volt. Kire szál t a pénze –
 	magára? 
 	– Nem, Irisra – letétben. 
 	Elmagyarázta a tényál ást. Race figyelmesen hal gatta. 
 	– Elég különös helyzet. A gazdag nővér és a szegény húg. 
 	Akadnak lányok, akik nehezen viselnének el egy ilyen szituációt
 	– Biztos vagyok benne, hogy Iris nem tartozik közéjük. 
 	– Lehet, hogy nem, de indítéka mindenképpen volt. Ezen a nyomon azért megpróbálunk végigmenni. Ki másnak lehetett még indítéka? 
 	– Senkinek, az égvilágon senkinek. Biztos, hogy Rosemarynek 
 	nem 
 	volt 
 	el ensége. 
 	Mindezt
 	végiggondoltam, kérdezősködtem, megpróbáltam nyomra jutni. Ezt a házat is azért vettem meg itt Farradayék mel ett, hogy…
 	Elhal gatott. Race fogta a pipáját, és elkezdte kapargatni a kupak belsejét. 
 	– Nem lenne okosabb, kis George, ha mindent elmondana? 
 	
 	– Hogy érti ezt? 
 	– Úgy, hogy valamit elhal gat ez nyilvánvaló. Vagy a felesége jó hírét próbálja megóvni, vagy ki akarja deríteni, hogy gyilkosság áldozata lett-e vagy sem. Ha az utóbbi a fontosabb, akkor ki kel rukkolnia mindennel. 
 	Csönd lett. 
 	– Hát jó – mondta fojtott hangon George. – Nyert. 
 	– Azt hiszem, volt oka feltételezni, hogy a feleségének szeretője van, igaz? 
 	– Igaz. 
 	– Stephen Farraday? 
 	– Nem tudom! Esküszöm, hogy nem tudom! Lehet, hogy ő, de lehet, hogy a másik, az a Browne nevű fickó. Nem tudtam rájönni. Pokoli volt. 
 	– Mondja el, mit tud erről az Anthony Browne-ról. Furcsa, de mintha már hal ottam volna ezt a nevet. 
 	– Semmit sem tudok róla. De más sem. Jóképű, szórakoztató fickó, de gőze sincs senkinek, hogy kicsoda-micsoda. Ál ítólag amerikai, de nem érezni a beszédén. 
 	– Talán a követség tud majd róla mondani valamit. Szóval fogalma sincs, melyik a kettő közül? 
 	– Nincs. Megmondanám magának, Race. Rosemary írt egyszer egy levelet… és… és én utána megvizsgáltam az itatós-papírt. Szabályos szerelmes levél volt… de nem szerepelt benne név. 
 	Race vigyázott, hogy a tekintete ne találkozzék Bartonéval. 
 	– Hát ezzel is valamivel előbbre jutottunk. Így már például belép a képbe Lady Alexandra, amennyiben a férjének viszonya volt a maga feleségével. Ő az a fajta asszony, aki nagyon hevesen érzi át a dolgokat. Csendes, de kifürkészhetetlen típus. Az a fajta, aki kritikus helyzetben képes ölni. Haladunk. Adva van eddig a Titokzatos Browne, Farraday, Farraday felesége és a fiatal Iris Marle. 
 	
 	Mi a véleménye a másik nőről, Ruth Lessingről? 
 	– Ruthnak semmi köze nem lehetett a dologhoz. Neki aztán semmiféle indítéka nem volt. 
 	– A titkárnője, ugye? Miféle lány? 
 	– A legkedvesebb lány a világon. – George lelkesen szónokolt – Gyakorlatilag családtag. Ő a jobb kezem, nem ismerek senkit, akit ilyen sokra becsülnék, vagy akiben jobban megbíznék. 
 	– Maga nagyon szereti – mondta Race, s elgondolkozva figyelte Bartont. 
 	– Odavagyok érte. Az a lány, Race, abszolúte rendes gyerek. Minden vonatkozásban reá támaszkodom. A legdrágább, a leghűségesebb teremtés a világon. 
 	Race valami olyasmit dünnyögött, hogy „ühüm”, és más témára tért át. George számára semmi sem árulta el a viselkedésében, hogy Race agyában igen határozott módon kirajzolódott az ismeretlen Ruth Lessing esetleges indítéka. El tudta képzelni, hogy ez a „legkedvesebb teremtés a világon” nagyon szerette volna, hogy Mrs. 
 	George Barton a másvilágra költözzön. Az indíték lehetett egyszerűen haszonlesés – szívesen látta volna magát a második Mrs. Barton szerepében. Az is lehet, hogy őszintén szerelmes volt a főnökébe. De így is, úgy is volt rá oka, hogy Rosemary halálát kívánja. 
 	De Race nyájasan csak így szólt:
 	– Nyilván eszébe jutott már, George, hogy magának is lehetett alapos indítéka. 
 	– Nekem? – képedt el George. 
 	– Gondoljon csak Othel óra és Desdemonára. 
 	– Értem, mire céloz. Csakhogy… Rosemary meg énközöttem nem ez volt a helyzet. Én, persze, imádtam őt, de mindig tudtam, hogy adódhatnak dolgok, amelyeket…
 	amelyeket… le kel nyelnem, Nem mintha nem szeretett volna… Szeretett. Nagyon szeretett, és mindig kedves volt hozzám. Én meg egy unalmas fajankó vagyok, ezen már nem lehet segíteni. Tudja, nem vagyok romantikus. 
 	Mindenesetre, amikor feleségül vettem, tisztában voltam vele, hogy nem lesz fenékig tejföl. Sőt ő maga is figyelmeztetett rá. De aztán, amikor megtörtént a dolog, persze, mégiscsak fájt… na de hogy csak egy uj al is hozzáértem volna…
 	Abbahagyta, aztán más hangon folytatta:
 	– És különben is, ha én tettem volna, mi a csudának kavarnám fel a dolgot? Ha már egyszer kimondták, hogy öngyilkos lett, az ügy egyszer s mindenkorra lezárult. Tiszta őrültség volna. 
 	– A legnagyobb mértékben az. Éppen ezért nem gyanakszom komolyan magára, öregem. Aki sikeresen megúszott egy gyilkosságot, aztán kap egypár ilyen levelet, mint ezek itt, gyorsan bedobja őket a tűzbe, és mélyen hal gat róluk. És ezzel eljutottunk oda, ami szerintem a legérdekesebb az egészben: ki írta ezeket a leveleket? 
 	– Mi? – George meglepve nézett Race-re. – Halvány sejtelmem sincs róla. 
 	– Úgy látszik, magát ez a kérdés nem érdekli. Engem érdekel. 
 	Ez 
 	volt 
 	az 
 	első 
 	kérdésem 
 	magához. 
 	Feltételezhetjük, hogy nem a gyilkos írta őket. Miért köpne a saját levesébe, ha, mint mondja, az ügyet már lezárták, és mindenki szerint öngyilkosság történt. Akkor hát ki írta a leveleket? Kinek érdeke, hogy az ügyet újból felkavarja? 
 	– Talán a személyzetből valakinek? – kockáztatta meg bizonytalanul George. 
 	– Elképzelhető. Ha így lenne, nézzük, kik voltak az alkalmazottak, és mit tudnak? Volt-e Rosemarynek olyan szobalánya, akihez bizalmas volt? 
 	George tagadólag rázta a fejét. 
 	
 	– Nem. Volt egy szakácsnőnk, Mrs. Pound, ő még most is nálunk van, és két lány, de ezek, azt hiszem, elmentek. 
 	Nem voltak nálunk sokáig. 
 	– Hát jó, Barton. Ha tanácsot szeretne, és úgy látom, azt szeretne, akkor a legnagyobb körültekintéssel átgondolom a dolgot. Tény, hogy Rosemary halott. Bármit teszünk is, őt már nem támaszthatja fel. Ha az öngyilkosságra nincs kielégítő bizonyíték, a gyilkosságra sincs. De tegyük fel kiindulópontként, hogy Rosemaryt csakugyan megölték. 
 	Valóban fel akarja piszkálni az ügyet? Gondolja meg: a közvélemény újra foglalkozni fog vele, ki kel teregetni a szennyest a nyilvánosság előtt, csámcsogni fognak a felesége szerelmi ügyein…
 	George Barton összerezzent. Majd szenvedélyesen kitört. 
 	– Szóval azt tanácsolja, hogy hagyjak futni egy disznó gazembert? Azt a merev Farradayt, a dagályos szónoklataival és a becses karrierjével… aki lehet, hogy egy utolsó, gyáva gyilkos…
 	– Én csak azt szeretném, hogy tisztán lássa, mibe vág bele. 
 	– Az igazságot szeretném kideríteni. 
 	– Rendben van. Ebben az esetben elviszem ezeket a leveleket a rendőrségre. Valószínűleg könnyen kiderítik, ki írta őket, és azt is, hogy a levélíró mit tud. Csakhogy tisztában kel lennie vele, hogy ha egyszer ráál ította őket az ügyre, többé nem fújhatja le a dolgot. 
 	– Nem fordulok a rendőrséghez. Azért akartam magával beszélni. Csapdát akarok ál ítani a gyilkosnak. 
 	– Mire gondol? 
 	– Ide figyeljen, Race. Estélyt adok a Luxembourgban. 
 	Szeretném, ha maga is eljönne. Ugyanazok lesznek ott: Farradayék, Anthony Browne, Ruth, Iris és én. Mindent kidolgoztam. 
 	
 	– Mit szándékozik csinálni? 
 	George bágyadtan felnevetett. 
 	– Az az én titkom. Elrontaná a dolgot, ha bárkinek is elárulnám – még maga se kivétel. Azt szeretném, ha teljesen elfogulatlanul jönne el… és aztán meglátná, mi történik. 
 	Race előrehajolt. A hangja hirtelen éles lett. 
 	– Ez nekem nem tetszik, George. Az ilyen könyvekből szedett melodramatikus ötletek nem szoktak beválni. 
 	Forduljon a rendőrséghez, alkalmasabb testületet nem talál, ők mégiscsak jobban értik az ilyesmit. Ez a szakmájuk. A bűnüldözésben az amatőrök nem sokra mennek. 
 	– Ezért szeretném, ha maga is ott lenne. Maga nem amatőr. Ugyan, öregem. Azért, mert valaha az elhárításnak dolgoztam? És különben is azt akarja, hogy a sötétben tapogatózzam. 
 	– Ez elengedhetetlen feltétel. 
 	Race megrázta a fejét. 
 	– Sajnálom. Nem vál alom. Nem tetszik a terve, nem óhajtok részt venni benne. Ejtse el az egészet, George. 
 	– Nem ejtem el. Már mindent kidolgoztam. 
 	– Ne legyen olyan átkozottul csökönyös. Egy kicsit többet értek az ilyen mutatványokhoz, mint maga. Nem tetszik nekem az ötlet. Nem fog beválni. Még veszedelmes is lehet. Erre nem gondolt? 
 	– Az a jó, ha valakinek veszedelmes lesz. 
 	Race felsóhajtott. 
 	– Nem tudja, hogy mit csinál. Csak aztán ne mondja, hogy nem figyelmeztettem. Utoljára kérem, hagyjon föl ezzel az agyalágyult ötlettel. 
 	Barton csak a fejét rázta. 
 	
 	Ötödik fejezet
 	Nedves, borongós napra virradt november másodikán. 
 	Az Elvaston Square-en olyan sötét volt az ebédlőben, hogy vil anyt kel ett gyújtani a reggelihez. 
 	Iris, szokásától eltérően, nem vitette fel a szobájába a kávét és pirítóst, hanem lejött reggelizni. Kísértetiesen sápadt volt, és érintetlenül tolta el maga elől az ételt. George idegesen lapozgatott a Times-ban, Lucil a Drake az asztal túlsó végén zsebkendőjébe bőgött. 
 	– Tudom, hogy az a drága fiú valami szörnyűséget fog csinálni. Nagyon érzékeny, és nem írná, hogy élet-halál kérdése, ha nem volna az. 
 	George, miközben az újsággal zörgött, éles hangon megszólalt:
 	– Ne aggódj, Lucil a. Megmondtam, hogy utánanézek. 
 	– Tudom, kedves George, te mindig olyan megértő vagy. 
 	De érzem, hogy a legcsekélyebb késedelem is végzetes lehet. A nyomozás, amiről beszélsz, mind időbe kerül. 
 	– Dehogyis. Egykettőre lebonyolítjuk. 
 	– Victor azt írja: „Haladéktalanul, legkésőbb 3-áig.” És h o l n a p már harmadika. Sose bocsátanám meg magamnak, ha az én drága fiammal történne valami. 
 	– Semmi sem fog történni – George hosszan kortyolt a kávéjából. 
 	– Nekem meg ott van az a részvényem…
 	– Ide figyelj, Lucil a! Bízd rám a dolgot, jó? 
 	– Ne aggódj, Lucil a néni – szólt közbe Iris. – George el fogja intézni. Végül is nem ez az első eset. 
 	– Már rég nem volt bajban. 
 	– Három hónapja – szólt közbe George. 
 	– Amióta szegény fiút becsapták azok a csirkefogó barátai azon a borzasztó farmon. 
 	
 	George megtörölte asztalkendőjével a bajszát, felál t, gyengéden megveregette Mrs. Drake hátát, és kifelé indult a szobából. 
 	– Fel a fej el, kedvesem. Szólok Ruthnak, hogy azonnal táviratozzon. 
 	Amikor kiért a hal ba, Iris ott termett mel ette. 
 	– Nem kel ene elhalasztanunk ezt a mai estélyt, George? 
 	Lucil a néni nagyon ki van borulva. Nem volna okosabb itthon maradnunk vele? 
 	– Szó sincs róla! – George rózsás arca bíborvörösre gyúlt. 
 	– Csak nem fogjuk hagyni, hogy az az átkozott szélhámos kölyök feldúlja az életünket? Ez zsarolás, közönséges zsarolás! Ha rajtam múlna, nem kapna egy fityinget sem. 
 	– Lucil a néni ebbe soha nem egyezne bele. 
 	– Lucil a bolond, mindig is az volt. Az olyan nőknek, akik negyven fölött szülnek először, úgy látszik, elmegy az eszük. 
 	Már a bölcsőben elrontják a kölyküket, mindent megadnak neki, amit csak kíván. Ha Victornak gyermekkorában csak egyszer is megmondták volna, hogy másszon ki a slamasztikából saját erejéből, talán még ember lehetett volna belőle. Ne is próbálj vitatkozni, Iris. Estig még csinálok valamit, és Lucil a néni nyugodtan hajthatja álomra a fejét. Ha kel , magunkkal visszük. 
 	– Jaj, nem, ki nem ál hatja az éttermeket, és szegényke azonnal elálmosodik. A hőséget sem szereti, a füstös levegőtől meg előveszi az asztma. 
 	– Tudom. Nem gondoltam komolyan. Menj, és vigasztald meg, Iris. Mondd meg neki, hogy minden rendbe jön. 
 	George elment. Iris lassan elindult az ebédlő felé. 
 	Megszólalt a telefon, felvette. 
 	– Hal ói Kicsoda? – Csüggedt, sápadt arca megváltozott, felderült. – Anthony? 
 	– Anthony, személyesen. Már tegnap hívtalak, de nem tudtalak megkapni. Hát sikerült megpuhítanod George-ot? 
 	– Hogy érted? 
 	– Úgy, hogy George olyan el entmondást nem tűrően hívott meg a születésnapi vacsorádra. Cseppet sem hasonlított szokásos „el a kezekkel bájos gyámleányomtól” stílusához. 
 	Ragaszkodott hozzá, hogy feltétlenül elmenjek. Azt hittem, hogy ez talán a te tapintatos munkád gyümölcse. 
 	– Nem… nem… semmi részem benne. 
 	– Maguktól változtak meg az érzelmei? 
 	– Nem egészen. Ugyanis…
 	– Hal ó! A vonalban vagy még? 
 	– Igen, itt vagyok. 
 	– Mondani akartál valamit. Mi baj, drágám? A telefonban is hal om, hogy sóhajtasz. Valami baj van. 
 	– Nem… semmi. Holnapra rendbe jövök. Holnapra minden rendbe jön. 
 	– Megható, hogy így tudsz hinni. Nem hal ottad még azt a mondást, hogy „holnap sose lesz”? 
 	– Nem. 
 	– Valami baj van, Iris? 
 	– Nem, semmi. Nem mondhatom el. Ígéretet tettem rá. 
 	– Mondd el, drágám! 
 	– Nem… igazán nem tehetem. Anthony, te viszont megmondanál nekem valamit? 
 	– Ha tudok. 
 	– Szerelmes voltál te Rosemarybe? 
 	Pil anatnyi szünet, majd nevetés. 
 	– Hát erről van szó! Igen, Iris, egy kicsit szerelmes voltam bele. Elragadó teremtés volt, te is tudod. Aztán egy szép napon az történt, hogy éppen vele beszélgettem, amikor megláttalak téged, amint lefelé jöttél a lépcsőn, és egy másodperc alatt elmúlt a szerelem, mintha elfújták volna. 
 	Csak te voltál számomra a világon. Ez a rideg, józan valóság. Ne töprengj ilyesmiken! Tudod jól, hogy Rómeónak is megvolt a maga Rozáliája, mielőtt testestül-lelkestül Júliáé lett. 
 	– Köszönöm, Anthony. Örülök. 
 	– Akkor viszlát ma este. A születésnapod van, ugye? 
 	– Tulajdonképpen csak egy hét múlva lesz, mégis ma lesz a születésnapi vacsorám. 
 	– A hangodból úgy veszem ki, hogy nem nagyon lelkesedsz érte. 
 	– Egy cseppet sem. 
 	– Feltételezem, George tudja, mit csinál, de elég bolond ötlet ugyanott rendezni, ahol…
 	– Ó, már voltam többször is a Luxembourgban azóta…
 	hogy… hogy Rosemary… nem lehet elkerülni. 
 	– Csakugyan nem. Van egy kis születésnapi ajándékom a számodra, Iris. Remélem, örülni fogsz neki. Au revoir. 
 	Letette a kagylót. 
 	Iris visszament Lucil a Drake-hez, hogy meggyőzze és megnyugtassa. 
 	Amint George beért az irodájába, azonnal hívatta Ruth Lessinget. Aggódó arckifejezése kissé megenyhült, amikor meglátta a nyugodt, mosolygó Ruthot, csinos fekete kosztümjében. 
 	– Jó reggelt. 
 	– Jó reggelt, Ruth. Megint baj van. Olvassa! 
 	A lány elvette az elébe nyújtott táviratot. 
 	– Már megint Victor Drake! 
 	– Igen, az ördög vinné el. 
 	Ruth egy pil anatig szótlanul tartotta a kezében a táviratot Egy sovány, barna férfiarcot látott maga előtt. Amikor nevetett, apró ránc jelent meg az orra tövében, hal otta incselkedő hangját: „Az a fajta lány, akinek a főnökhöz kel feleségül mennie…” Mintha csak most történt volna…
 	
 	Azt gondolta:
 	„Lehetett volna tegnap is…” 
 	George hangja térítette magához. 
 	– Ugye, körülbelül egy éve tettük hajóra őkelmét? 
 	Ruth gondolkozott. 
 	– 
 	Azt 
 	hiszem, 
 	igen. 
 	Úgy 
 	emlékszem, 
 	október
 	huszonhetedikén. 
 	– Csodálatos lány maga! Micsoda memóriája van! 
 	Ruth azt gondolta magában, hogy alaposabb oka van rá, hogy pontosan emlékezzen, mint George gondolja. Még Victor Drake szavainak hatása alatt ál ott, amikor meghal otta Rosemary gondtalan hangját a telefonban, és akkor ál apította meg magában, hogy gyűlöli a főnöke feleségét. 
 	– Azt hiszem, örülhetünk – szólalt meg George –, hogy ilyen sokáig távol volt a fickó. Még ha ötven fontunkba került is három hónappal ezelőtt. 
 	– Háromszáz fontot egy kicsit soknak találok. 
 	– Sok is. Nem is kap annyit. Előbb a szokásos módon tájékozódnunk kel . 
 	– Legokosabb, ha érintkezésbe lépünk Mr. Ogilvie-vel. 
 	Alexander Ogilvie volt a Buenos Aires-i képviselőjük, egy megfontolt, gyakorlatias skót. 
 	– Jó. Azonnal táviratozzon neki. A fiú anyja szokás szerint kiborult. Teljesen hisztériás. Ezúttal nagyon rosszkor jött, a mai este miatt. 
 	– Maradjak esetleg vele? 
 	– Nem. – Barton határozottan elvetette az ajánlatot. – Nem, semmiképpen. Maga az egyetlen, akinek feltétlenül ott kel lennie. Szükségem van magára, Ruth. 
 	– Megfogta a lány kezét. – Maga túlságosan önzetlen. 
 	– Egyáltalán nem vagyok önzetlen. 
 	Ruth mosolygott, és azt mondta:
 	
 	– Talán megérné telefonon lépni összeköttetésbe Mr. 
 	Ogilvie-vel. Akkor estig tisztázhatnánk is a dolgot. 
 	– Nem rossz ötlet. Megéri a költséget. 
 	– Megyek, és máris hívom. 
 	Szelíden kihúzta a kezét Bartonéból, és kiment. 
 	George elintézett néhány rá váró ügyet. 
 	Fél egykor abbahagyta a munkát, taxiba ült, és a Luxembourgba ment. 
 	Charles, a közismert és népszerű főpincér, elébe sietett, és méltóságteljes fejét megbiccentve, mosolyogva üdvözölte. 
 	– Jó napot, Mr. Barton. 
 	– Jó napot, Charles. Minden rendben lesz este? 
 	– Azt hiszem, uram, meg lesz elégedve. 
 	– Ugyanaz az asztal? 
 	– Az alkóvban a középső. Ugye, arról volt szó? 
 	– Igen… és az is világos, amit az üresen hagyott hel yel kapcsolatban kértem? 
 	– Minden rendben lesz. 
 	– És szerzett… rozmaringot is? 
 	– Igen, Mr. Barton. De félek, hogy nem lesz elég dekoratív. 
 	Mit szólna hozzá, ha tennék közé néhány vörös bogyót, vagy mondjuk pár szál krizantémumot? 
 	– Nem, nem, csak a rozmaring kel . 
 	– Kérem, uram. Ha lenne szíves megnézni a menüt is…
 	Giuseppe! 
 	Pattintott egyet az uj ával, és máris előttük termett egy mosolygós, középkorú kis olasz. 
 	– A menükártyát Mr. Barton részére. 
 	Máris ott volt. 
 	Osztriga. Húsleves. Nyelvhal Luxembourg módra. Fajd. 
 	Hélène körte. Szalonnával pirított csirkemáj. 
 	George közömbösen átfutotta. 
 	– Köszönöm, minden rendben. 
 	
 	Visszaadta a kártyát. Charles elkísérte a bejáratig. 
 	Halkabbra fogva a hangját, azt mondta:
 	– Engedje megemlítenem, Mr. Barton, nagyon hálásak vagyunk, hogy… izé… hogy visszatért hozzánk. 
 	George kissé baljós mosol yal az arcán válaszolt:
 	– El kel felejtenünk a múltat… nem élhetünk folyton a múltban. Ami történt, annak egyszer s mindenkorra vége. 
 	– Nagyon igaz, Mr. Barton. Tudja, hogy annak idején menynyire megdöbbentettek és elszomorítottak bennünket a történtek. Merem remélni, hogy a kisaszszonynak boldog születésnapi vacsorája lesz, és minden úgy lesz, ahogy ön szeretné. 
 	Charles kecsesen meghajolt, visszahúzódott, s a következő
 	pil anatban már kipécézett magának egy alacsonyabb beosztású pincért, aki az ablak mel etti asztalnál rosszul csinált valamit. 
 	George savanyú mosol yal lépett ki az étteremből. Nem volt elég fantáziája ahhoz, hogy csak egy kicsit is együtt érezzen a Luxembourggal. Végül is nem a Luxembourg tehet arról, hogy Rosemary éppen ott akart öngyilkos lenni, vagy valaki éppen ott akarta megölni. A dolog kétségtelenül nem volt kel emes a Luxembourgnak. De mint mindenki, akinek egyetlen gondolat motoszkál a fejében, George se tudott másra gondolni. 
 	A klubjában ebédelt, aztán egy igazgatói ülésre ment. 
 	Amikor visszafelé ment az irodájába, egy utcai telefonfülkéből feltárcsázott egy Maida Vale-i számot. 
 	Megkönnyebbült sóhaj al lépett ki a fülkéből. Minden a tervnek megfelelően volt előkészítve. 
 	Visszatért az irodájába. Ruth azonnal megjelent. 
 	– Victor Drake-ről van jelentenivalóm. 
 	– Nos? 
 	– Sajnos, elég csúnya história. Lehet, hogy bűnvádi eljárás lesz belőle. Hoszszabb időn át dézsmálta a cég pénzét. 
 	– Ogilvie mondta? 
 	– Igen. Délelőtt felhívtam, s ő délután visszahívott bennünket, alig tíz perce. Azt mondja, hogy Victor cinikusan viselkedik. 
 	– Naná! 
 	– Követeli, hogy ne indítsanak eljárást, ha a pénzt visszatéríti. Mr. Ogilvie beszólt a cég egyik főnökével, és úgy néz ki, hogy a dolog megoldható. A szóban forgó összeg valójában százhatvanöt font. 
 	– Szóval Victor úrfi százharminc fontot akart nyerni a tranzakción. 
 	– Azt hiszem, igen. 
 	– Hát akkor legalább ezt megakadályoztuk – jegyezte meg mogorván, de elégedetten George. 
 	– Mondtam Mr. Ogilvie-nek, hogy járjon el az ügyben, és rendezze el a dolgot. Helyesen tettem? 
 	– Személy szerint a legnagyobb gyönyörűséggel látnám az ifjú szélhámos urat börtönben, de tekintettel kel lennem az anyjára. Bolond, de kedves teremtés. Tehát Victor úrfi ismét megnyert egy menetet. 
 	– Hogy maga milyen jóságos – mondta Ruth. 
 	– Én? 
 	– Azt hiszem, a legjobb ember a világon. 
 	George meghatódott. Amit hal ott, jólesett neki, de zavarba is hozta. Hirtelen elkapta a lány kezét, és megcsókolta. 
 	– Drága Ruth! Legkedvesebb és legjobb barátom. Mit is kezdenék maga nélkül. 
 	Szorosan egymás mel ett ál tak. 
 	Ruth ezt gondolta: „Boldog lehettem volna vele. Boldoggá tehettem volna. Ha nem…” 
 	Barton azt gondolta: „Fogadjam meg Race tanácsát? 
 	Hagyjam abba az egészet? Talán mégis az lenne az okosabb?” 
 	Egy pil anatra elfogta a bizonytalanság. De azután azt mondta:
 	– Viszontlátásra fél tízkor a Luxembourgban. 
 	Hatodik fejezet
 	Mind eljöttek. 
 	George megkönnyebbülten fel élegzett. Az utolsó pil anatig félt, hogy valaki lemondja – de mind eljöttek. A magas, merev, kissé fel engzős modorú Stephen Farraday. A szigorúan fekete bársonyruhába öltözött Sandra Farraday, smaragdokkal a nyakában. Érezni rajta, hogy jó családból való. A modora természetes, talán egy árnyalattal szívélyesebb is a szokottnál. Ruth is feketébe öltözött, de csak egy drágaköves mel tű van a ruháján. Sima, hol ófekete haja szorosan a fejéhez tapad, nyaka, karja hófehér – fehérebb, mint a másik két nőé. Ruth dolgozó nő, neki nincs fölös szabad ideje, hogy barnára süttesse magát. George tekintete találkozott a lányéval, Ruth meglátta benne a szorongást, és bátorítóan rámosolygott. 
 	George megkönnyebbült. A hűséges Ruth. A mel ette ülő
 	Iris szokatlanul csendes volt. Csak rajta látszott, hogy tudatában van: ez az estély nem mindennapi. Sápadtsága valahogyan jól ál t neki, kiemelte szépségét. Egyszerű
 	szabású, levélzöld ruhát viselt. Anthony Browne érkezett utolsónak, és George úgy érezte, hogy gyors, puha léptei olyanok, mint valami vadé – párducé vagy leopárdé: a fickó még nem egészen civilizált lény. 
 	Mindenki ott volt – George csapdájában. Nos, kezdődhetik a játék…
 	Felhajtottak néhány koktélt. Aztán felál tak, és a boltív alatt bementek a tulajdonképpeni étterembe. 
 	
 	Táncoló párok, halk néger zene, ügyes, fürge pincérek. 
 	Charles hozzájuk lépett, és mosolyogva asztalukhoz kalauzolta őket, a helyiség túlsó végébe, egy alacsony, boltíves benyílóba. Három asztal ál t ott, középen egy nagy és kétoldalt egy-egy kétszemélyes kicsi. Az egyiknél sárgás bőrű, középkorú külföldi ült egy ennivaló szőkeséggel, a másiknál egy süvölvényforma ifjú egy lánnyal. A középső asztal volt Bartonék részére fenntartva. 
 	George szívélyesen kijelölte az ülésrendet. 
 	– Sandra, ha volna szíves, ide a jobbomra. Browne Sandra mel é. Iris, kedvesem, ez a te estélyed. Itt kel ülnöd mel ettem. Maga, Farraday, Iris mel é. Azután maga, Ruth…
 	Elhal gatott… Ruth és Anthony között egy üres szék ál t…
 	Hét személy részére volt terítve. 
 	– Race barátom valószínűleg késik egy kicsit. Azt mondta, hogy ne várjunk rá. Előbb-utóbb befut. Szeretném, ha megismernék… remek ember, bejárta az egész világot, és szórakoztató históriákat tud mesélni. 
 	Iris bosszúsan ült le. George ezt szándékosan csinálta –
 	nem ültette Anthony mel é. Ruthnak kel ene itt ülnie, a házigazda mel ett. Tehát George még mindig nem szíveli Anthonyt, nem bízik benne. 
 	Lopva egy pil antást vetett rá, az asztal másik oldalán. 
 	Anthony bosszús képet vágott. Nem nézett a lányra. Éles pil antást vetett a mel ette levő üres székre. Azt mondta:
 	– Örülök, hogy sikerült még egy férfit szereznie, Barton. 
 	Ugyanis lehet, hogy korán el kel mennem. Nem tehetek róla. Összefutottam egy ismerősömmel. 
 	George mosolyogva felelt:
 	– Csak nem dolgozik még ilyenkor is, amikor szórakozni kel . Ahhoz maga még túl fiatal, Browne. Nem mintha tudnám, hogy voltaképpen mivel is foglalkozik. 
 	
 	A véletlen úgy hozta, hogy éppen pil anatnyi csönd ál t be a társalgásban. Anthony megfontoltan, hidegen válaszolt. 
 	– Szervezett bűnözéssel, Barton, mindig ezt szoktam mondani, ha megkérdeznek. Jól előkészített rablással. A tolvajlás a specialitásom. Családok az otthonukban kiszolgálva. 
 	Sandra Farraday nevetve mondta:
 	– Úgy tudom, a hadianyaggyártáshoz van valami közé, igaz, Mr. Browne? A mai darabokban mindig a hadianyag -
 	gyáros az intrikus. 
 	Iris észrevette, hogy Anthony szeme egy pil anatra tágra nyílik a meglepetéstől. De könnyedén csak annyit mondott:
 	– Ne leplezzen le, Lady Alexandra, a dolog szigorúan titkos. Mindenütt hemzsegnek az idegen ügynökök. 
 	Vigyázat az óvatlan fecsegéssel! 
 	Mókás ünnepélyességgel csóválta meg a fejét. 
 	A pincér elvitte az osztrigás tányérokat. Stephen felkérte táncolni Irist. 
 	Rövidesen mindannyian táncoltak. A légkör felengedett. 
 	Iris már Anthonyval táncolt. Azt mondta:
 	– Ronda dolog George-tól, hogy nem ültetett egymás mel é minket. 
 	– Inkább kedves tőle. Így legalább szemből láthatlak az asztal másik oldaláról. 
 	– Ugye, nem igaz, hogy korán kel elmenned? 
 	– Előfordulhat. 
 	Hirtelen azt kérdezte:
 	– Te tudtad, hogy Race ezredes is jön? 
 	– Nem, fogalmam sem volt róla. 
 	– Elég furcsa. 
 	– Ismered? Persze, a múltkor említetted. 
 	Iris megkérdezte:
 	– Miféle ember? 
 	
 	– Pontosan senki sem tudja. 
 	Visszamentek az asztalhoz. Telt-múlt az este. A feszültség, amely előzőleg felengedett, mintha ismét megülte volna a társaságot. Az asztal körül pattanásig feszültek az idegek. 
 	Csak a házigazda látszott kedélyesnek és gondtalannak. 
 	Iris látta, hogy az órájára pil ant. 
 	Hirtelen peregni kezdtek a dobok – a fényeket letompították. Megjelent egy dobogó. Székeket löktek hátrább, fordítottak oldalt. Három férfi és három nő adott elő egy táncszámot. Azután egy zajcsináló művész következett. Vonatot, gőzhengert, repülőgépet, varrógépet, köhögő tehenet utánzott. Nagy sikere volt. Lenny és Flo száma 
 	következett, 
 	amely 
 	inkább 
 	hasonlított
 	trapézmutatványra, mint táncra. Újabb tapsvihar. Aztán megint a Luxembourgi Hatos. Kigyul adtak a fények. 
 	Mindenki hunyorgott. 
 	Az asztalnál ülő társaság úgy érezte, mintha hirtelen nyomás alól szabadult volna fel. Mintha tudat alatt mindannyian számítottak volna valamire, ami nem következett be. Mert egy korábbi alkalommal egy holttestet pil antottak meg az asztalra borulva, amikor kigyul adtak a fények. Mintha a múlt csak most vált volna igazán múlttá, tűnt volna a feledésbe. 
 	Eloszlottak egy régi tragédia árnyai. 
 	Sandra felélénkülve fordult Anthonyhoz. Stephen odaszólt valamit Irisnak, és Ruth is hozzájuk hajolt, hogy hal ja. Csak George ült mozdulatlanul a székén – üveges szemekkel meredt a szemközti üres székre. A szék előtt érintetlenül ál t a teríték. A pohárban pezsgő volt. Bármelyik pil anatban megérkezhet, odaülhet valaki…
 	Akkor tért magához, amikor Iris oldalba bökte:
 	– Ébredj, George! Gyere táncolni. Még nem is táncoltál velem. 
 	
 	George összeszedte magát. Rámosolygott Irisra, és felemelte a poharát. 
 	– Előbb igyunk… az ifjú hölgy egészségére, akinek a születésnapját ünnepeljük. Minden jót, Iris Marle! 
 	Nevetve itták ki poharukat, aztán felkeltek, és táncolni kezdtek. George Irisszal, Stephen Ruthszal, Anthony Sandrával. 
 	A zenekar vidám dzsessz-számot játszott. 
 	Egyszerre jöttek vissza, nevetve, beszélgetve. Leültek. 
 	Ekkor George hirtelen előrehajolt. 
 	– Szeretném megkérni valamire a társaságot. Körülbelül egy évvel ezelőtt ugyanitt töltöttünk egy tragikus végű estét. 
 	Nem akarom a szomorú múltat felidézni, csak nem szeretném úgy érezni, hogy Rosemaryt teljesen elfelejtettük. 
 	Kérem, ürítsék poharukat az ő emlékére – az évforduló alkalmából. 
 	Magasra emelte poharát. A többiek is engedelmesen felemelték a magukét. Arcuk, mint megannyi udvarias álarc. 
 	George megszólalt:
 	– Rosemaryre, emlékezésül. 
 	Ajkukhoz emelték poharukat. Ittak. 
 	Egy kis szünet ál t be – aztán George előredőlt, összecsuklott a székén, kezével kétségbeesetten a torkához kapott, és vörösre vált arccal kapkodott levegő
 	után. 
 	Másfél perc múlva meghalt. 
 	III.KÖNYV IRIS
 1. fejezet

 	Race ezredes befordult az Új Scotland Yard kapuján. 
 	
 	Kitöltötte az elébe tett belépőcédulát, és néhány perc múlva kezet fogott Kemp főfelügyelővel, az utóbbinak a szobájában. 
 	A két férfi régóta ismerte egymást. Kemp jel egében kicsit emlékeztetett Battle-re, a szakma nagy öregjére. 
 	Battle hosszú évekig volt a főnöke, és ezalatt Kemp, talán öntudatlanul is, átvette az öregúr egynémely modorosságát. 
 	ö is ugyanolyan egy tömbből faragott figura volt – de míg Battle valamilyen fát, mondjuk tikfát, vagy tölgyet juttatott az ember eszébe, addig Kemp főfelügyelő valamilyen tetszetősebb fára, talán mahagónira vagy ódivatú paliszanderre emlékeztetett. 
 	– Jól tette, hogy hozzánk fordult, ezredes – mondta Kemp – Ebben az ügyben szívesen veszünk minden segítséget I
 	– A jelek szerint magas ál ású személyek dolgába keveredtünk – mondta Race. 
 	Kemp nem olyan ember volt, aki szerényen szabadkozik, ha 
 	az 
 	il em 
 	úgy 
 	kívánja. 
 	Magától 
 	értetődő
 	természetességgel fogadta a vitathatatlan tényt, hogy eléje csakis roppant kényes, nagy feltűnést keltő, rendkívül fontos ügyek kerülnek. 
 	Komolyan válaszolta:
 	– A Kidderminster-klánról van szó. Gondolhatja, hogy óvatosan kel eljárnunk. 
 	Race bólintott. Néhányszor találkozott már Lady Alexandra Farradayjel. Farraday felesége az a fajta csendes, támadhatatlan pozícióban levő asszony volt, akiről egyszerűen 
 	lehetetlen 
 	elképzelni, 
 	hogy 
 	valamiféle
 	szenzációs históriába keveredik. Hal otta már szónoki emelvényen beszélni: nem különösebben ékesszólóan, de világosan, értelmesen, alapos tárgyi tudással, kitűnően adta elő mondanivalóját. 
 	
 	Azok közé a nők közé tartozott, akiknek a közéleti szerepléséről minden újság beszámolt, magánéletéről viszont lényegében nem volt mit mondani, legfeljebb csak csendes, derűs otthonáról lehetett beszélni. 
 	Pedig, gondolta Race, az ilyen asszonyoknak is van magánéletük. Ismerik a kétségbeesést, a szerelmet, a féltékenység kínjait. Ők is el tudják veszíteni önuralmukat, és a szenvedély olykor kockázatos hazárdjátékra ragadtatja őket. 
 	Kíváncsian felvetette:
 	– Hátha az az asszony „követte el”, Kemp? 
 	– Lady Alexandra? Gondolja, hogy ő volt? 
 	– Nem tudom. De lehet, hogy ő. Vagy a férje, akit véd a Kidderminster-palást. 
 	Kemp 
 	főfelügyelő 
 	tengerzöld 
 	szeme 
 	háborítatlan
 	nyugalommal nézett Race fekete szemébe. 
 	– Ha kettejük közül gyilkolt valamelyik, minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy akasztófára juttassuk. Maga tudja ezt. Mi nem félünk a gyilkosoktól, és nem teszünk velük kivételt. De kifogástalan bizonyítékainknak kel lenniök: az ál amügyész ehhez ragaszkodik. 
 	Race bólintott. 
 	Aztán így szólt: – Lássunk neki. 
 	– George Bartont ciánnal mérgezték meg – ugyanúgy, mint egy évvel ezelőtt a feleségét. Azt mondta, hogy maga is ott volt az étteremben? 
 	– Igen. Barton meghívott, hogy vegyek részt a vacsorán. 
 	Visszautasítottam. Nem volt ínyemre, amit tervezett. 
 	Tiltakoztam el ene, és megpróbáltam rávenni, hogy ha kételyei vannak a felesége halálával kapcsolatban, forduljon az il etékesekhez: magukhoz. 
 	Kemp bólintott:
 	– Bizony ezt kel ett volna tennie. 
 	
 	– Csakhogy makacsul ragaszkodott az ötletéhez: hogy csapdát ál ít a gyilkosnak. Azt nem volt hajlandó elárulni, hogy mi lett volna ez a csapda. Rossz érzésem volt az üggyel kapcsolatban, olyannyira, hogy az este elmentem a Luxembourgba, hogy lássam, mi lesz. Az asztalom, szükségképpen, kissé távolabb volt, nem akartam, hogy túl könnyen felfedezzenek. Sajnos, mégsem mondhatok semmi 
 	lényegeset 
 	Semmit 
 	nem 
 	láttam, 
 	ami 
 	a
 	legcsekélyebb mértékben is gyanús lett volna. A pincéreken és Barton társaságán kívül senki sem járt az asztal közelében. 
 	– Igen – mondta Kemp –, ez mindjárt le is szűkíti a kört. 
 	Vagy a társaság tagjai közül tette valaki, vagy a pincér, Giuseppe Bolsano. Ma délelőttre ismét beidéztem egy kis beszélgetésre – gondoltam, talán maga is szeretné látni –, de nem hinném, hogy bármi köze lenne a dologhoz. 
 	Tizenkét éve dolgozik a Luxembourgban, jó a híre, nős, három gyerek apja, a priusza rendben. Kitűnően megvan a vendégekkel. 
 	– Akkor térjünk a meghívottakra. 
 	– Helyes. Ugyanaz a társaság volt jelen, mint Mrs. Barton halálakor. 
 	– Arról az ügyről mi a véleménye, Kemp? 
 	– Belenéztem egy kicsit, mert nyilvánvalónak látszik, hogy a két dolog összefügg. Adams vezette akkor a nyomozást. 
 	Hát éppenséggel nem az az eset, amit egyértelműen öngyilkosságnak nevezhetünk, mégis az öngyilkosság volt a legvalószínűbb megoldás, és mivel gyilkosságra utaló közvetlen bizonyíték nem volt, annyiban hagytuk, hogy öngyilkosság történt. Nem tehettünk egyebet. Nyilván tudja, hogy sok ilyen eset akad a nyilvántartásunkban. 
 	Öngyilkosság, kérdőjel el. A közönség nem tud a kérdőjelről, de mi emlékezetünkben tartjuk. Néha elég sokáig nyomozunk egy-egy ilyen ügyben, persze, csendben. Néha rábukkanunk valamire, néha nem. Ebben az esetben nem bukkantunk semmire. 
 	– Egészen mostanáig. 
 	– Egészen mostanáig. Valaki figyelmeztette Mr. Bartont, hogy a feleségét tulajdonképpen meggyilkolták. Erre nyomozni kezdett a saját szakál ára, és kis híján bejelentette, hogy jó nyomon jár – hogy így volt, vagy nem, nem tudom –, a gyilkos mindenesetre nyilván azt hitte…
 	szóval a gyilkos ideges lett, és eltette láb alól Mr. Bartont. 
 	Szerintem valami ilyesmi történhetett. Remélem, egyetért velem? 
 	– Ó, igen, a dolognak ez a része eléggé nyilvánvalónak látszik. A jó ég tudja, mi volt a „csapda”, de észrevettem, hogy az asztalnál üresen ál t egy szék. Talán egy tanúra várt, akire senki sem számított. A „csapda” mindenesetre jobban működött a várhatónál: riasztotta a bűnöst, olyannyira, hogy az il ető nem várta meg, hogy rácsapódjon. 
 	– Nos – mondta Kemp –, öt gyanúsítottunk van. És tovább kel foglalkoznunk az első üggyel is, Mrs. Bartonéval. 
 	– Most már határozottan az a véleménye, hogy nem öngyilkosság volt? 
 	– Ez a gyilkosság azt látszik bizonyítani. De nem hinném, hogy hibáztatni lehetne bennünket azért, hogy annak idején az 
 	öngyilkossági 
 	teóriát 
 	fogadtuk 
 	el, 
 	mint 
 	a
 	legvalószínűbbet. Volt rá némi alapunk. 
 	– Influenza utáni depresszió? 
 	Kemp faarca mosolyra húzódott. 
 	– Az a halottkémnek való volt. Egybevágott az orvosi véleménnyel, és nem sértette senki érzelmeit. Ilyesmi mindennap megesik. És az asszony hagyott egy befejezetlen levelet is a húgának: arról intézkedett benne, hogy személyi ingóságai kié legyenek – ez is arra mutatott, hogy öngyilkossági gondolatokkal foglalkozott. Valóban depressziós hangulatban volt szegény asszony, nem vonom kétségbe – csakhogy a nőknél tíz eset közül kilencben ilyenkor szerelmi ügyről van szó. A férfiaknál inkább anyagi zűrökről. 
 	– Vagyis rájöttek, hogy Mrs. Bartonnak viszonya volt valakivel? 
 	– Igen, nagyon hamar rájöttünk. Titokban tartottuk, de azért nem volt nehéz rájönnünk. v
 	– Stephen Farradayjel? 
 	– Igen. Az Earl's Court-on szoktak találkozni, egy kis lakásban. Több mint fél évig tartott a dolog. Lehet, hogy összevesztek – az is lehet, hogy Farraday ráunt Mrs. 
 	Bartonra nos, nem ő lett volna az első nő, aki hirtelen kétségbeesésében eldobta magától az életet. 
 	– Ciánkálival, egy étteremben? 
 	– Igen, ha drámai hatást akart elérni, hogy a férfi is ott legyen és lássa. Vannak, akik vonzódnak a színjátékhoz. 
 	Abból, amit sikerült kiderítenem, úgy látom, hogy Mrs. 
 	Barton nem sokat törődött a konvenciókkal – óvatos kizárólag a férfi volt. 
 	– Van-e bizonyíték arra, hogy Farraday felesége tudott az ügyről? 
 	– Amennyire meg tudtuk ál apítani, semmiről sem tudott. 
 	– Ez azért még nem biztos, Kemp. Nem az a fajta asszony, aki a homlokán hordja a szívét. 
 	– Ez igaz. Vegyük hát számításba, hogy bármelyikük gyilkolhatott. A nő féltékenységből, a férfi a karrierje miatt. 
 	A válás tönkretette volna. Nem mintha a válás manapság is olyan súlyosan esne a latba, mint régen, de ebben az esetben azt jelentette volna, hogy Farraday kihívja maga el en a Kidderminster-klán haragját. 
 	– Mi a véleménye a titkárnőről? 
 	
 	– Ő is tehette. Lehet, hogy szerelmes volt George Bartonba. Meglehetősen közel kerültek egymáshoz az irodában, és a jelek szerint rajongott a főnökéért. Éppen tegnap délután utánozta őket az egyik telefonos lány: megmutatta, hogy fogja meg Barton Ruth Lessing kezét, és mondja neki, hogy nem is tudja, mit csinálna nélküle. Miss Lessing pont akkor jött ki, rajtacsípte a lányt, és tüstént ki is rúgta: kiadta egy havi fizetését, és ráparancsolt, hogy azonnal tűnjön el. Ez arra val , hogy érzékenyen érintette a dolog. Aztán azt se felejtsük el, hogy a kishúg temérdek pénz birtokába jutott. Rendes kislánynak látszik, de sose lehet tudni. Azután ott van Mrs. Barton másik barátja. 
 	– Nagyon érdekelne, hogy mit tud róla. 
 	Kemp lassan beszélt:
 	– Feltűnően keveset, s amit tudok, az se sokat ér. Az útlevele rendben van. Amerikai ál ampolgár, és nem találtunk vele kapcsolatban olyat, ami kifogásolható lenne. 
 	Átjött 
 	ide, 
 	a 
 	Claridge-ben 
 	lakott, 
 	és 
 	sikerült
 	megismerkednie Lord Dewsburyvel. 
 	– Szélhámos? 
 	– Lehetséges. Úgy látszik, Dewsbury megkedvelte, mert arra kérte, hogy maradjon még. Ráadásul éppen egy kritikus időpontban. 
 	– A fegyverszál ítás – mondta Race. – Dewsbury gyáraiban volt az a zűr az új tankok kipróbálása körül. 
 	– Igen. Ez a Browne nevű fickó úgy viselkedett, mint akit érdekel a fegyverszál ítás. Azt a szabotázshistóriát nem sokkal azután fedezték fel, hogy Browne ott járt. Még időben. 
 	Browne 
 	jó 
 	néhány 
 	haverjával 
 	találkozott
 	Dewsburynak – úgy látszik, mindenkivel ápolta a barátságot, aki kapcsolatban ál t a fegyvergyártó cégekkel. 
 	Ennek eredményeként sok olyan dolgot mutattak meg neki, amit, véleményem szerint, sohasem lett volna szabad látnia, és egy-két esetben komoly zűr támadt az üzemekben, nem sokkal azután, hogy ott járt. 
 	– Mr. Anthony Browne érdekes egyéniség? 
 	– Igen. Nyilvánvalóan vonzó férfiú, és ezt valószínűleg ki is használja. 
 	– De hogy kerül a képbe Mrs. Barton? Mi köze volt George Bartonnak a fegyvergyártáshoz? 
 	– Semmi. De a jelek szerint Mrs. Barton és Browne meglehetősen bizalmas viszonyban volt egymással. 
 	Elképzelhető, hogy a férfi kikotyogott neki valamit. Maga aztán tudja, ezredes, hogy egy csinos nő mi mindent ki tud szedni egy férfiból. 
 	Race bólintott. A főfelügyelő szavait úgy értette, ahogy kel ett: a kémelhárító osztályra célzott velük, amely valamikor Race el enőrzése alatt ál t, s nem valami személyével kapcsolatos indiszkrécióra, miként azt egy avatatlan személy hihette volna. 
 	Egy-két perc múlva így szólt:
 	– Hozzájutott azokhoz a levelekhez, amelyeket George Barton kapott? 
 	– Igen. Az otthoni íróasztalában találtam meg őket, tegnap éj el, Miss Marle segítségével. 
 	– Engem érdekelnének azok a levelek, Kemp. Mit mond róluk – a szakértő? 
 	– Olcsó papír, közönséges tinta – az uj lenyomatok szerint George Barton és Iris Marle kezében voltak a borítékokon egy 
 	csomó 
 	más 
 	uj lenyomat 
 	is 
 	található:
 	postaalkalmazottaké, satöbbi. A leveleket nyomtatott betűvel írta valaki, a szakértők szerint egy művelt, normális személy. 
 	– Művelt. Tehát nem valamelyik cseléd? 
 	– Feltehetőleg nem. 
 	– Ez még érdekesebbé teszi a dolgot. 
 	
 	– Legalábbis azt jelenti, hogy valakinek gyanús volt Mrs. –
 	Barton „öngyilkossága”. 
 	– Valakinek, aki nem fordult a rendőrséghez. Valakinek, aki fel akarta kelteni George-ban a gyanút, mert nem akart ő járni a végére az ügynek. Van ebben valami furcsa, Kemp. Nem írhatta maga Barton ezeket a leveleket? 
 	– Írhatta, de miért írta volna? 
 	– Hogy előkészítsen egy öngyilkosságot, amelyet gyilkosságnak akart feltüntetni. 
 	– Hogy Stephen Farraday a hóhér kötelére kerüljön? 
 	Ötletnek nem rossz, de akkor gondoskodnia kel ett volna arról, hogy minden Farraday bűnösségére utaljon. 
 	Márpedig semmi se szól Farraday el en. 
 	– Mi a helyzet a ciánnal? Találtak valamit, amiben tarthatták? 
 	– Igen. Egy összehajtott kis fehér papírdarabot az asztal alatt. Belül ciánkristály-nyomokkal. Uj lenyomat nincs rajta. 
 	Egy detektívregényben persze valamilyen különleges fajtájú papír lenne, vagy valamilyen speciális módon hajtották volna össze. Kedvem volna egy kis tanfolyamot tartani rutinmunkából az efféle detektívregény-íróknak. Hamar megtanulnák, hogy a legtöbb nyom követhetetlen, és senki soha és sehol nem vesz észre semmit! 
 	Race mosolygott. 
 	– Túl merész ál ítás! Az éj el sem vett észre senki semmit? 
 	– Éppen ennek nézek ma utána. Az éj el rövid val omást vettem fel mindnyájuktól, aztán Miss Marle-lal elmentem az Elvaston Square-re, átnéztem Barton íróasztalát és iratait. 
 	Ma alaposabbon kihal gatom mindannyiukat, és kihal gatjuk azokat is, akik a két másik asztalnál ültek ott a benyílóban. 
 	– Papírok zizzentek meg a kezében. – Tessék, ezek azok. 
 	Gerald Tol ington, a Gránátosoktól, és Patricia Brice-Woodworth kisasszony. Ifjú jegyesek. Fogadok, hogy csak egymást látták. Aztán Mr. Pedro Morales. egy alamuszi kis mexikói krapek – még a szeme fehérje is sárga –, és Miss Christine Shannon, egy gazdag pasasokra utazó szőke szépség – fogadok, hogy ő sem látott semmit –, olyan bárgyú, hogy az minden képzeletet felülmúl, hacsak nem pénzről van szó. Egy százalék az esély, hogy bármelyikük is látott volna valamit, de mindenesetre felvettem a nevüket és címüket. Azzal a pincérrel, Giuseppével kezdjük. Már itt is van. Mindjárt be is hívatom. 
 	Második fejezet
 	A középkorú, apró termetű Giuseppe Bolsano arca intel igens majomra emlékeztetett. Ideges volt, de nem túlzottan. Folyékonyan beszélt angolul, mivel – mint mondta
 	– tizenhat éves kora óta él az országban, és angol nőt vett feleségül. 
 	Kemp bizonyos együttérzéssel kezelte. 
 	– Nos, Giuseppe, hal juk, nem jutott-e még valami az eszébe az ügyről? 
 	– Nagyon kel emetlen ügy ez nekem. Az az én asztalom. Én töltögetem az
 	italt. Még azt fogják mondani, hogy bediliztem, és mérget teszek a borospoharakba. Ez nem igaz, de azért azt fogják mondani. Mr. Goldstein már mondta is, hogy nem ártana, ha kivennék egy hét szabadságot, hogy az emberek ne kérdezősködjenek, és ne mutogassanak rám. 
 	Mr. Goldstein tisztességes és igazságos ember, tudja, hogy nem az én hibám, hogy milyen régóta dolgozom nála, így aztán nem borsát el, mint egyes étteremtulajdonosok tennék. Charles úr is nagyon kedves volt, de ez nem változtat azon, hogy nagy pechem volt – és félek. Már azt kérdezem magamtól, hátha van valami el enségem? 
 	
 	– És van? – kérdezte fahangon Kemp. 
 	A szomorú majomarc mosolyba húzódott Giuseppe széttárta a karját. 
 	– Nekem? Nincs nekem el enségem a kerek világon. 
 	Barátom sok van, de el
 	lenségem nincs. 
 	Kemp dörmögött valamit. 
 	– Akkor lássuk a tegnap estét. Mondjon el mindent a pezsgőről. 
 	– 1928-as évjáratú Clicquot volt – kitűnő és drága pezsgőbor. Mr. Barton mindig ilyen volt – szerette a jó ételt és italt, mindenből a legjobbat. 
 	– Már előzőleg megrendelte a pezsgőt? 
 	– Igen. Charles-lal minden megbeszélt. 
 	– És mit tud arról az üres székről az asztalnál? 
 	– Azt is Mr. Barton kérte. Charles-lal beszélte meg, ő meg elmondta nekem. Egy fiatal hölgynek kel ett volna elfoglalnia később az este folyamán. 
 	– Egy fiatal hölgynek? – Race és Kemp összenézett –
 	tudja, hogy ki lett volna az a fiatal hölgy? 
 	Giuseppe tagadólag rázta a fejét
 	– Nem. Fogalmam sincs róla. Csak annyit hal ottam, hogy később kel ett volna megérkeznie. 
 	– Térjünk vissza a pezsgőre. Hány üveg fogyott? 
 	– Kettő, és szükség esetére elő volt készítve egy harmadik. 
 	Az első üveg gyorsan elfogyott. Úgy volt, hogy a másodikat röviddel a műsor előtt nyitom ki. Megtöltöm a poharakat, és az üveget visszahelyezem a jeges vödörbe. 
 	– Látta-e, hogy Mr. Barton mikor ivott utoljára a poharából? 
 	– Nézzük csak. Amikor a műsornak vége volt mindenki ivott a fiatal hölgy egészségére. Úgy vettem ki, hogy a születésnapja volt Aztán elmentek táncolni. És utána történt, amikor visszajöttek, hogy Mr. Barton ivott és egy perc múlva vége! Meghalt
 	– Azalatt is töltött a poharakba, amíg a társaság táncolt? 
 	– Nem, monsieur. Amikor a kisasszony egészségére ittak, a poharak tele voltak, és nem sokat ittak, csak egy-két kortyot Bőven maradt még a poharakban. 
 	– Járt-e valaki – bárki – az asztal közelében, mialatt táncoltak? 
 	– Senki, uram. Ebben biztos vagyok. 
 	– Mind egyszerre mentek táncolni? 
 	– Igen. 
 	– És egyszerre tértek is vissza? 
 	Giuseppe 
 	hunyorogva 
 	próbálta 
 	megerőltetni 
 	az
 	emlékezetét
 	– Mr. Barton tért vissza elsőnek – a fiatal hölggyel. Ő
 	testesebb volt, mint a többiek, érthető, hogy nem táncolt sokáig. Azután az az előkelő úr, Mr. Farraday tért vissza a fekete ruhás fiatal hölggyel. Lady Alexandra Farraday és a fekete hajú úr jöttek vissza utolsónak. 
 	– Ismeri Mr. Farradayt és Lady Alexandrát? 
 	– Igen, uram. Gyakran láttam őket a Luxembourgban. 
 	Nagyon előkelő emberek. 
 	– Nos, Giuseppe, látta volna, ha ezek közül valamelyik beletesz valamit Mr. Barton poharába? 
 	– Ezt nem merem ál ítani, uram. Énhozzám tartozik a másik két asztalba benyílóban, és még két asztal a nagyteremben. Ételeket is fel kel szolgálni. Nem figyelhettem Mr. Barton asztalát. A műsor után általában mindenki felál és táncol, azalatt nincs dolgom, csak ál ok –
 	ezért vagyok biztos abban, hogy akkor senki sem járt az asztal közelében. De mihelyt leülnek, rengeteg a dolgom. 
 	Kemp bólintott
 	– De azt hiszem – folytatta Giuseppe –, hogy ilyesmit nagyon nehéz lett volna csinálni, hogy észre ne vegyék. 
 	
 	Szerintem csak maga Mr. Barton tehette volna meg. De maguk nem így gondolják. ugye? 
 	Kérdően nézett a rendőrtisztre. 
 	– Tehát magának ez a véleménye? 
 	– Tudni természetesen semmit sem tudok, csak gondolkozom. Épp egy éve, hogy az a gyönyörű hölgy. Mrs. 
 	Barton, megölte magát Nem lehetséges, hogy Mr. Barton annyira bánkódott utána, hogy elhatározta: ő is ugyanúgy végez magával? Az olyan költői lenne. Persze, az étteremnek nem jó reklám – de ha egy úr meg akarja ölni magát, ilyesmire nem gondol. 
 	Türelmetlenül nézett egyik emberről a másikra. 
 	Kemp megrázta a fejét. 
 	– Nem hinném, hogy a dolog ilyen egyszerű – mondta. 
 	Feltett még néhány kérdést aztán elbocsátotta Giuseppét. 
 	Amikor az ajtó becsukódott a pincér mögött, Race megszólalt:
 	– Vajon nem csakugyan ezt akarták velünk elhitetni? 
 	– Hogy a bánkódó férj a felesége halálának évfordulóján végez magával? Ha nem is pontosan az évfordulón, de körülbelül akkor. 
 	– Halottak napja volt – mondta Race. 
 	– Igaz. Lehetséges, hogy csakugyan ez volt az elképzelés, de ha így van, bárki volt is a tettes, nem tudhatott a levelekről, meg hogy Mr. Barton beszélt magával, és a leveleket megmutatta Iris Marle-nak. 
 	Kemp az órájára nézett
 	– 12.30-kor kel a Kidderminster házban lennem. Addig beszélhetünk azokkal az emberekkel, akik a másik két asztalnál ültek, vagy legalábbis egy-kettővel. Velem tart, ezredes? 
 	Harmadik fejezet
 	
 	Mr. Morales a Ritzben lakott. Aligha lehetett volna kel emes látványnak nevezni ezen a délelőtti órán: még nem borotválkozott meg, a szeme véreres volt és az erős másnaposság jelei mutatkoztak rajta. 
 	Mr. Morales amerikai ál ampolgár volt és egy amerikai nyelvjárást 
 	beszélt. 
 	Noha 
 	közölte, 
 	hogy 
 	hajlandó
 	visszaemlékezni mindenre, amire csak tud, csak halvány emlékfoszlányai voltak az előző estéről. 
 	– Chrissie-vel mentem oda, az a csaj aztán nem szívbajos! Azt mondta, príma lebujba visz. Aranymadár, mondtam, oda megyünk, ahová akarod. Klassz lebuj volt elismerem – és értenek hozzá, hogyan kel megkopasztani az embert! Leakasztottak rólam vagy harminc dol árt. De a zenekar vacak volt – nem tudták belevalóan csinálni. 
 	Mr. Morales gondolatait nagy nehezen elterelték a saját estéje emlékeitől, és megpróbálták rávenni, hogy emlékezzen vissza a benyíló közepén ál ó asztalra. Nem sokra mentek vele. 
 	– Tényleg volt ott egy asztal, meg néhány ember. De nem emlékszem, hogy néztek ki. Nem nagyon vettem tudomást róluk, amíg az a hapsi be nem adta a kulcsot. 
 	Először azt hittem, hogy a szeszt nem bírja. Az egyik spinére mintha emlékeznék. Fekete hajú, és megvan mindene, ami csak kel , amondó vagyok. 
 	– A zöld bársonyruhás lányt gondolja? 
 	– Nem, nem azt. Az girhes volt. Ez a csaj feketét viselt egy pár klassz domborulattal. 
 	Ezek szerint Mr. Morales kóborló tekintetét Ruth Lessing vonta magára. Elismerése jeléül összeráncolta az orrát. 
 	– Figyeltem, amikor táncolt és mondhatom, az a csaj aztán tud mozogni! Egyszer, vagy kétszer odaintettem neki, de meg se rebbent az a hideg szeme, egyszerűen átnézett rajtam, a maguk brit módján. 
 	Ennél értékesebbet nem lehetett kiszedni Mr. 
 	Moralesból, és az amerikai őszintén beismerte, hogy már a műsor kezdetén erősen alkoholos ál apotban volt. 
 	Kemp köszönetet mondott neki. és indulni készült
 	– Holnap New Yorkba hajózom – közölte Morales. – Nem óhajtja, hogy még maradjak? – kérdezte elmélázva. 
 	– Köszönöm, de nem hiszem, hogy szükség lesz a val omására a vizsgálat során. 
 	– Tudja, nagyon jól éreztem itt magam, és ha rendőrségi ügyről van szó, a cég nem ugrálhat. Ha a rendőrség azt mondja, hogy maradj, akkor maradni kel . Hátha tudnék emlékezni valamire, ha erősen igyekeznék? 
 	Kemp azonban nem volt hajlandó ezt a vágyakozás-csalit bekapni, és Raceszel együtt a Brook Streetre hajtott, ahol egy mérges úr, Patricia Brice-Woodworth atyja fogadta őket. 
 	Lord Woodworth tábornok nem rejtette véka alá a véleményét. 
 	Hogy a csudába gondolhatták, hogy a lányának – az ő
 	lányának! – bármi köze lehetne egy ilyen históriához? Mi lesz Angliából, ha egy lány már nem vacsorázhat a vőlegényével egy étteremben anélkül, hogy a detektívek, és a Scotland Yard ne zaklatná? A leány még azt se tudja, hogy hívták azokat az embereket! Hubbard? Barton? 
 	Valami City-beliek voltak, vagy effélék! A tanulság az, hogy az ember sose lehet elég óvatos, hogy hová megy – a Luxembourg mindig a legjobb hírben ál t és kiderül, hogy már másodízben fordul elő ott ilyesmi. Gerald is megéri a pénzét, hogy Patet odavitte – ezek a fiatalemberek azt hiszik, hogy már mindent tudnak. De akárhogy is van, ő
 	nem tűri, hogy a lányát szekálják, megfélemlítsék, keresztkérdésekkel nyaggassák – nem, hacsak az ügyvéd nem mondja. Majd fölhívja az öreg Andersont Lincoln's Innben, és megkéri, hogy…
 	Itt a tábornok hirtelen abbahagyta, rámeredt Race-re, és azt mondta: – Magát már láttam valahol. Hol is…? 
 	Race tüstént válaszolt, egy mosoly kíséretében. 
 	– Badderpore-ban.1923-ban. 
 	– A kutyafáját? –mondta a tábornok. – Hiszen ez Johnnie Race! Hogy kerül maga ebbe a buliba? 
 	Race mosolygott. 
 	– Éppen Kemp főfelügyelőnél voltam, amikor felvetődött, hogy beszélni kel ene a lányával. Mondtam, hogy sokkal kel emesebb volna a számára, ha Kemp főfelügyelő jönne ki ide, mint ha neki kel ene bemennie a Scotland Yardra, és gondoltam, én is eljövök vele. 
 	– Öö… izé… nos, ez nagyon rendes magától, Race. 
 	– Természetesen, amennyire csak lehetséges, kímélni akartuk a fiatal hölgy idegeit – vetette közbe Kemp főfelügyelő. 
 	Ám ebben a pil anatban kinyílt az ajtó, besétált Patricia Brice-Woodworth kisasszony, és a nagyon ifjú emberek flegmájával és tárgyilagosságával egyből átlátta a helyzetet. 
 	– Üdv! – mondta. – Ugye, a Scotland Yardtól vannak? A tegnap este miatt? Szívből reméltem, hogy eljönnek. Apa nagyon idegesítő? Papa, igazán… tudod, mit mondott az orvos a vérnyomásodról! Minek hergeled így fel magad mindenért? A felügyelő, főfelügyelő vagy tudom is én micsoda urakat magammal viszem a szobámba, Walterst meg beküldőm hozzád egy szódás whiskyvel. 
 	A tábornok dühödt vágyat érzett, hogy egyszerre többféle módon is kifejezze lesújtó véleményét, de csak ennyit sikerült mondania: „Race őrnagy, barátom,” mire Patricia elvesztette érdeklődését Race iránt, és Kemp főfelügyelőre ragyogtatott egy üdvözült mosolyt. 
 	A 
 	társaságot 
 	higgadt 
 	hadvezéri 
 	szakértelemmel
 	kitessékelte a szobából, majd beterelte a saját nappalijába, 
 	apját 
 	gondosan 
 	becsukva 
 	a
 	dolgozószobájába. 
 	– Szegény papa – jegyezte meg. – Cirkuszolni fog. De azért elég könnyű bánni vele. 
 	A beszélgetés roppant szívélyesen zajlott le, de soványka eredményt hozott. . 
 	– Igazán őrjítő – mondta Patricia. – Valószínűleg ez volt az életemben az egyetlen alkalom arra, hogy jelen lehessek egy gyilkosságnál, mert, ugye, gyilkosság volt. Nem? Az újságok óvatosak és titkolóznak, de én már mondtam telefonon Gerrynek, hogy biztosan gyilkosság volt. Egy gyilkosság, az orrom előtt, és én még csak oda se néztem! 
 	Őszinte sajnálkozás csendült ki a hangjából. 
 	Teljesen nyilvánvaló volt, miként azt a főfelügyelő
 	borúlátóan megjósolta, hogy a fiatalok, akiknek egy héttel azelőtt volt az eljegyzésük, egymáson kívül semmit sem láttak. 
 	Patricia Brice-Woodworth a legnagyobb jó szándékkal is csak néhány személyt tudott megemlíteni. 
 	– Sandra Farraday nagyon elegáns volt, de hát ő mindig az. . Egy Schiaparel imodel volt rajta. 
 	– Maga ismeri? – kérdezte Race. 
 	Patricia nemet intett a fejével. 
 	– Csak látásból. A férfiról mindig az jut eszembe, hogy milyen unalmas alak lehet. Biztos nagyképű, mint a legtöbb politikus. 
 	– Ismert-e még valakit látásból a többiek közül? 
 	Patricia nemet intett. 
 	– Nem. Korábban egyiküket sem láttam, legalábbis azt hiszem. Az igazság az, hogy valószínűleg Sandra Farradayt sem vettem volna észre, ha nincs rajta az a Schiaparel i. 
 	– Majd meglátja – mondta komoran Kemp főfelügyelő, amikor elhagyták a házat –, hogy Tol ington úrfi pontosan ugyanilyen lesz vele – csak az ő esetében még egy Skipper sem lesz, skipper, vagy mi a csuda – úgy hangzik, mint valami szardíniafajta –, ami magára vonta volna a figyelmét. 
 	– Én sem tartom valószínűnek – mondta Race –, hogy Stephen Farraday öltönyének a szabása bárminemű
 	szívfájdalmat okozott volna neki. 
 	– Hát akkor – mondta a felügyelő – tegyünk próbát Christine Shannonnal. Azzal végeztünk is a kívülál ókkal. 
 	Shannon 
 	kisasszony, 
 	miként 
 	Kemp 
 	főfelügyelő
 	megál apította, bájos szőkeség volt. Gondosan elrendezett, festett haja lágy, kifejezéstelen babaarcból hul ott alá. 
 	Lehet, hogy Shannon kisasszony valóban ostoba volt, mint azt Kemp felügyelő ál ította, de azért ugyancsak jólesett ránézni, és nagy, babakék szemében annyi ravaszság bujkált, hogy butasága alighanem csak az intel ektuális szférákra terjedt ki. Ahol jó természetes ösztönre és pénzügyi ismeretekre volt szükség, ott Christine Shannon megál ta a helyét. 
 	A két férfit a lehető legszívélyesebben fogadta, mindenáron ital al, s miután azt nem fogadták el, cigarettával akarta traktálni őket. Lakása kicsi volt, kevés pénzből, modern bútorokkal rendezte be. 
 	– Rettenetesen szeretnék magának segíteni, főfelügyelő! 
 	Kérdezzen csak akármit. 
 	Kemp először néhány szokványos kérdést tett fel a középső 
 	asztalnál 
 	ülő 
 	társaság 
 	viselkedéséről, 
 	hangulatáról. Egyszerre kiderült, hogy Christine páratlanul éles szemű és jó szimatú megfigyelő. 
 	– Az estély hangulata nem volt valami pompás, ezt rögtön lehetett látni. Dermedt mereven ültek mind. Nagyon sajnáltam az öreg fiút, azt,, aki az estélyt adta. Mindennel megpróbálkozott, hogy egy kis életet verjen beléjük –
 	közben olyan ideges volt, mint a macska a sürgönydróton
 	–, de nem tudta megtörni a jeget. Az a magas nő, aki a jobbján ült, olyan volt, mintha nyársat nyelt volna, a fiatal lány meg a bal oldalán láthatóan majd megbolondult, hogy nem a vele szemben levő jóképű, fekete hajú fiú mel ett ül. Ami meg a mel ette ülő csinos, magas pasast il eti, az úgy nézett ki, mint akinek el van rontva a gyomra, úgy evett, mintha minden falatnál félne, hogy megful ad. A mel ette levő nő megtette, ami csak tel ett tőle, szüntelenül foglalkozott vele, de közben ő maga is úgy nézett ki, mint akit a frász tör. 
 	– Sok mindent sikerült megfigyelnie, Shannon kisasszony –
 	mondta Race ezredes. 
 	– Elárulom a titkát. Magam se valami fényesen szórakoztam. Akkor már három éjszakán át mindig el voltunk valahol a fiúmmal, és kezdtem rémesen unni! 
 	Mindenáron látni akarta Londont – különösen az úgynevezett klassz helyeket és nem ál íthatom, hogy szűkmarkú lett volna. Pezsgő minden alkalommal. 
 	Elmentünk a Compradourba, a Mil e Fleurs-be és végül a Luxembourgba, és azt hiszem, ő remekül érezte magát. 
 	Bizonyos értelemben volt valami szánalmas a dologban. 
 	De a szövegét mindennek lehetett nevezni, csak érdekesnek nem. Hosszú történeteket mesélt mexikói üzletkötéseiről, a legtöbbet háromszor is végighal gattam, azután következtek a csajok, akikkel valaha is dolga volt, és hogy milyen nagyon odavoltak érte. Egy lány egy idő
 	után belefárad, ha túl hosszú a szöveg, amel ett Pedrón nem sok néznivaló akad, gondolom, ebben egyetért velem, így hát az ételre koncentráltam és a szememet járattam. 
 	
 	– A mi szempontunkból ez remek, Shannon kisasszony –
 	mondta a főfelügyelő. És nagyon remélem, hogy látott olyasmit is, ami segíthet a problémánk megoldásában. 
 	Christine megrázta szőke fejét. 
 	– Fogalmam sincs róla, ki nyírta ki az öreg fiút, halvány fogalmam sincs. Éppen csak ivott egy kortyot, bíborvörös lett az arca, és összecsuklott. 
 	– Nem emlékszik rá véletlenül, hogy előzőleg mikor ivott utoljára a poharából? 
 	A lány gondolkodott. 
 	– Hát… igen… közvetlenül a műsor után. Kigyul adtak a fények, felemelte a poharát, mondott valamit, és a többiek is felemelték a poharukat. Azt hiszem, valami tósztot mondott. 
 	A főfelügyelő bólintott. 
 	– És aztán? 
 	– Aztán újra kezdődött a zene, mind felál tak, és széküket hátratolva, nevetgélve elmentek táncolni. Akkor először látszott úgy, mintha felengedtek volna. Csodálatos, hogy mit tud művelni a pezsgő még a legnehézkesebb társasággal is. 
 	– Mind elmentek egyszerre? Nem maradt az asztalnál senki? 
 	– Mind. 
 	– És senki nem nyúlt Mr. Barton poharához? 
 	– Senki a világon. – Válasza gyorsan érkezett. – Ebben egészen bizonyos vagyok. 
 	– És senki… nem is lépett senki az asztalhoz, mialatt táncoltak? 
 	– Senki, kivéve, persze, a pincért. 
 	– A pincért? Melyik pincért? 
 	– Egyik olyan kis kötényes pincértanoncot. Úgy tizenhat éves lehet. Nem az igazi pincér. Az egy szolgálatkész, alacsony fickó, majomra emlékezteti az embert, én olasznak nézem. 
 	Kemp főfelügyelő egy fejbólintással nyugtázta a Giuseppe Bolsanóról adott leírást. 
 	– És mit csinált az a pincérgyerek? Töltött a poharakba? 
 	Christine megrázta a fejét. 
 	– Ó, nem. Semmihez sem nyúlt az asztalon. Éppen csak felvett a földről egy estélyi retikült. Az egyik lány ejtette le, amikor mind felál tak. 
 	– Melyikük retikülje volt? 
 	Christine gondolkozott egy darabig. Aztán megszólalt. 
 	– Igen, megvan. A fiatal lányé volt, valami zöld és arany cucc. A másik két nő retikülje fekete volt. 
 	– Mit csinált a pincér a retikül el. 
 	Christine. meglepődött. 
 	– Egyszerűen visszatette az asztalra, és kész. 
 	– Biztos, hogy nem nyúlt egyik pohárhoz sem? 
 	– Ó, nem. Vil ámgyorsan lerakta a táskát, és máris szaladt, mer az egyik igazi pincér rápisszegett, hogy elküldje valahová, vagy hozasson vele valamit, és a végén, persze, mindig a pincérgyerek az oka mindennek. 
 	– Ez volt az egyetlen eset, amikor valaki az asztal közelébe ment? 
 	– Igen, ez. 
 	– De, persze, odamehetett valaki úgy is, hogy maga nem vette észre. 
 	Christine határozottan nemet intett. 
 	– Nem. Egészen biztos vagyok benne, hogy nem ment oda senki. Tudniil ik Pedrót telefonhoz hívták, még nem jött vissza, és így csak nézelődtem és unatkoztam. Elég jó megfigyelő vagyok, és onnan, ahol ültem, nemigen lehetett látni egyebet, csak a mel ettünk levő üres asztalt. 
 	Race megkérdezte:
 	
 	– Ki tért vissza elsőnek az asztalhoz? 
 	– A zöld ruhás lány és az öreg fiú. Leültek, aztán az elegáns férfi és a fekete ruhás lány jött vissza, utánuk az az öntelt fráter és a csinos fekete hajú fiú. Hogy az milyen belevaló táncos volt! Amikor mind visszatértek az asztalhoz, a pincér felmelegített valami ételt a spirituszlángon, az öreg fiú előrehajolt, valamilyen beszédet mondott, mire mindenki újra felemelte a poharát. És akkor történt a dolog. 
 	– Christine egy kis szünetet tartott, és élénken hozzátette: –
 	Borzasztó volt. Természetesen azt hittem, hogy szélütés. A nagynénimet is szélütés érte egyszer, és ő is ugyanúgy csuklott össze. Pedro éppen akkor jött vissza, és mondtam is neki: „Nézd Pedro, azt az embert szélütés érte.” Pedro csak azt felelte rá: „Éppen csak kimentem – kimentem egy kicsit – ennyi az egész”, ami arra vonatkozott, hogy ő mit csinált. Pedrót mindig szemmel kel ett tartanom. Az olyan helyeken, mint a Luxembourg, nem szeretik, ha az ember kimegy egy kicsit. Ezért nem kedvelem a digókat. Ha többet isznak a kel eténél, szikrája sem marad bennük a jó modornak, és egy lány sohasem tudhatja, milyen csávában találja magát velük. – Egy pil anatig elmerengett, aztán rápil antott a jobb csuklójára simuló mutatós karkötőre, és hozzáfűzte: – De azért meg kel hagyni, eléggé bőkezűek. 
 	Kemp tapintatosan elterelte Christine-t a leánysors örömeinek és bánatainak további ecsetelésétől, és még egyszer elmondatta vele az egész históriát. 
 	– Tehát ugrott az utolsó esélyünk is arra, hogy kívülál ótól segítséget kapjunk
 	– mondta a felügyelő Race-nek, amikor elhagyták Shannon kisasszony lakását. – Pedig nagy szerencse lett volna, ha sikerül. Ez a lány a tanúk gyöngye. Mindent lát, és mindenre pontosan emlékszik. Ha lett volna mit látni, ő látta volna. 
 	Következésképp nem volt semmi látnivaló. Hihetetlen! 
 	
 	Akkor egy bűvészmutatvánnyal ál unk szemben. George Barton pezsgőt iszik, és elmegy táncolni. Visszajön, iszik ugyanabból a pohárból, amelyhez senki sem nyúlt, és hókusz-pókusz, a pohár tele van ciánnal. Esküszöm, tiszta őrület, sokféleképpen történhetett, csak úgy nem, ahogyan történt. 
 	Egy kis szünetet tartott. 
 	– Az a pincér. Az a kisfiú. Giuseppe nem is említette. Utána kel néznem. Végtére is ő az egyetlen, aki az asztal közelében járt, mialatt a társaság táncolt. Ebben lehet valami. 
 	Race a fejét csóválta. 
 	– Ha tett volna valamit Barton poharába, az a lány látta volna. Remek érzéke van a részletek megfigyeléséhez. A fejében semmi sincs, amiről gondolkodnia kel ene, így hát a szemét használja. Nem, Kemp, a magyarázat alighanem nagyon egyszerű, csak meg tudnánk találni. 
 	– Hát egy magyarázat van. Maga Barton dobta a mérget a poharába. 
 	– Kezdem hinni, hogy csakugyan ez történt, azaz csakis ez történhetett. De ha így van, Kemp, akkor meg vagyok győződve róla: Barton nem tudta, hogy cián. 
 	– Arra gondol, hogy kapta valakitől? Hogy azt mondta neki valaki, hogy emésztési zavarok vagy magas vérnyomás el eni szer vagy valami ilyesmi? 
 	– Lehetséges. 
 	– De hát ki volt az a valaki? A Farraday házaspár egyik tagja sem lehetett. 
 	– Ez valóban valószínűtlennek látszik. 
 	– Merem ál ítani, hogy az is valószínűtlen, hogy Mr. Anthony Browne lett volna. Marad tehát két személy: egy szerető
 	sógornő…
 	– És egy odaadó titkárnő…
 	
 	Kemp ránézett. 
 	– Igen, ő csakugyan rátukmálhatott valamit… Nekem már indulnom kel a Kidderminster házba. És maga? 
 	Meglátogatja Miss Marle-t? 
 	– Azt hiszem, inkább a másikat látogatom meg, ott az irodában. Egy régi barát részvétét nyilvánítja. Esetleg elviszem ebédelni is. 
 	– Tehát erre gondol? 
 	– Még nem gondolok semmire. Csak valami nyom után szaglászok. 
 	– Iris Marle-t azért meg kel ene látogatnia. 
 	– Meg is fogom látogatni, de előbb jobb szeretnék olyankor odamenni, amikor Miss Marle nincs otthon. Tudja, miért, Kemp? 
 	– Fogalmam sincs róla. 
 	– Mert van ott valaki, aki csicsereg… csicsereg, mint egy kismadár… Ifjúkorom kedves mondása volt: megsúgta nekem egy kismadár. És ez így igaz, Kemp – az ilyen csicsergőktől sok mindent megtudhat az ember, csak hagyni kel őket – csicseregni! 
 	Negyedik fejezet
 	A két férfi elvált egymástól. Race megál ított egy taxit, és George Barton irodájához hajtatott, a belvárosba. Kemp főfelügyelő, tekintettel a költségszámlájára, autóbuszra szál t, és egy kőhajításnyira a Kidderminster háztól szál t le róla. 
 	A felügyelő meglehetősen komor arccal baktatott fel a lépcsőn. Megnyomta a csengőt. Tudta, hogy nehéz terepen van. A Kidderminster-klánnak óriási politikai befolyása volt, és elágazásai behálózták az egész országot. Kemp főfelügyelő szilárdan hitt a brit igazságszolgáltatás pártatlanságában. 
 	Ha 
 	Stephen 
 	vagy 
 	Alexandra
 	Farradaynek köze van Rosemary Barton vagy George Barton halálához, akkor semmiféle „nyomás” vagy
 	„befolyás” nem mentesítheti őket a következmények alól. 
 	De ha ártatlanok, vagy ha az el enük szóló bizonyíték nem teljesen meggyőző, akkor az ügyben eljáró rendőrtisztnek ugyancsak óvatosan kel lépnie, különben felettesei könnyen a körmére koppinthatnak. Érthető, hogy ilyen körülmények között a főfelügyelő nem nagy élvezettel nézett a rá váró feladat elé. Igen valószínűnek tartotta, hogy a Kidderminsterek, ahogy magában megfogalmazta, „be fognak gurulni”. 
 	Kemp azonban rövidesen rájött, hogy feltételezése kissé naiv volt. Lord Kidderminster túlságosan tapasztalt diplomata volt, esze ágában sem volt gorombáskodni. 
 	Miután Kemp közölte látogatásának célját, egy főpapi díszruhába bújtatott komornyik azonnal egy tompított világítású szobába vezette a ház hátsó frontján. A falak mentén körös-körül könyvespolcok sorakoztak. Itt várta Lord Kidderminster, leánya és veje társaságában. 
 	Lord Kidderminster a felügyelő elé jött, kezet fogott vele, és udvariasan így szólt:
 	– Ön igazán pontos, főfelügyelő. Talán mondanom se kel , mennyire méltányolom udvariasságát, hogy idejött, ahelyett hogy felkérte volna a leányomat és a férjét, hogy menjenek ők be a Scotland Yardra, amit ők, persze, készséggel megtettek volna, ha kel – ez magától értetődik –, de igen méltányolják a kedvességét. 
 	Sandra halkan megszólalt:
 	– Valóban, felügyelő. 
 	Puha, sötétvörös anyagból készült ruhát viselt, és ahogy ott. 
 	ült a hosszú, keskeny ablak előtt, a hátulról ráeső fényben, Kempet arra a figurára emlékeztette, melyet egyszer külföldön látott egy katedrális festett üvegablakán. Hosszú, ovális arca és enyhén szögletes vál a csak még jobban fokozta a hasonlatosságot. 
 	Mondták neki, hogy Szent Hogyishívják, vagy kicsoda – de Lady Alexandra Farraday nem volt szent, távolról sem volt az. Igaz, a felügyelő e régi szentek némelyikét bizarr embereknek tartotta, nem afféle hétköznapi, jámbor keresztényeknek, 
 	hanem 
 	türelmetlen, 
 	fanatikus, 
 	önmagukkal 
 	és 
 	másokkal 
 	egyaránt 
 	kíméletlen
 	személyiségeknek. 
 	Stephen Farraday a felesége mel ett ál t. Az arca nem árult el semmiféle érzelmet. Korrekt, hivatalos képet vágott, ahogy az a nép választott törvényhozójához il ik. A természetes ember mélyen el volt ásva benne. De benne is ott volt a természetes ember, miként azt a főfelügyelő
 	nagyon jól tudta. 
 	Lord Kidderminster roppant ügyesen terelte a beszélgetést az általa kívánt mederbe. 
 	– Nem akarom eltitkolni ön előtt, főfelügyelő, hogy ez az ügy mindnyájunk számára igen kínos és kényelmetlen. Lányom és vejem immáron másodízben került összefüggésbe egy nyilvános 
 	helyen 
 	történt 
 	erőszakos 
 	halálesettel 
 	–
 	ugyanabban az étteremben. ugyanannak a családnak két tagja. Az efféle szenzáció mindig árt az olyan embernek, akin mindenkinek rajta a szeme. A nyilvánosságot, persze, nem lehet kizárni. Ezt mindnyájan tudjuk, és mind a lányom, mind Mr. Farraday szeretne önnek minden segítséget megadni, abban a reményben, hogy az ügyet igen gyorsan tisztázzák, és a közönség érdeklődése alábbhagy. 
 	– Köszönöm, Lord Kidderminster. Nagyra becsülöm az önök ál ásfoglalását. Ez kétségtelenül megkönnyíti a dolgunkat. 
 	Sandra Farraday így szólt:
 	
 	– Kérdezzen, főfelügyelő, bármit, amit óhajt. 
 	– Köszönöm, Lady Alexandra. 
 	– 
 	Csak 
 	egyvalamit 
 	főfelügyelő 
 	– 
 	mondta 
 	Lord
 	Kidderminster –, önöknek, persze, megvannak a saját információs forrásaik, és úgy értesültem barátomtól, a rendőrfőnöktől, hogy ennek a Barton nevű embernek a halálát inkább gyilkosságnak tartják, mint öngyilkosságnak, jól ehet a közvélemény számára sokkal valószínűbb magyarázat lenne az öngyilkosság. Ugye, Sandra drágám, szerinted is öngyilkosság történt? 
 	A gótikus figura enyhén bólintott. Sandra elgondolkozva beszélni kezdett:
 	– Az este egészen nyilvánvalónak tartottam, hogy az volt. 
 	Ott ültünk ugyanabban az étteremben, ugyanannál az asztalnál, 
 	ahol 
 	szegény 
 	Rosemary 
 	Barton 
 	tavaly
 	megmérgezte magát. Mr. Bartont a nyáron láttuk néhányszor vidéken, s nagyon furcsán viselkedett – mintha nem is ő lett volna –, és azt gondoltuk, hogy a felesége halála miatt emészti magát. Ugyanis nagyon szerette, és azt hiszem, nem tudta túltenni magát azon. hogy meghalt. 
 	Tehát 
 	ha 
 	természetesnek 
 	nem 
 	is. 
 	legalábbis
 	lehetségesnek látszott, hogy öngyilkosság történt –
 	ugyanakkor el nem tudom gondolni, miért akarta volna bárki is meggyilkolni George Bartont
 	Stephen Farraday gyorsan közbeszólt:
 	– Én sem. Barton remek fickó volt. Biztos vagyok benne, hogy soha nem szerzett el enséget magának. 
 	Kemp főfelügyelő végignézett a feléje fordult három kíváncsi arcon, s töprengett egy pil anatig, mielőtt megszólalt 
 	„Mindegy, 
 	hagyjuk 
 	ennyiben”, 
 	gondolta
 	magában. 
 	– Amit mond, teljesen helytál ó. Lady Alexandra. Csakhogy van néhány dolog, amiről valószínűleg még nem tud. 
 	
 	Lord Kidderminster gyorsan közbevágott:
 	– Nem szabad megkötnünk a főfelügyelő kezét. Teljes mértékben őrá tartozik, hogy milyen tényeket közöl, vagy nem közöl. 
 	– Köszönöm, méltóságos uram, de nincs semmi okom rá, hogy ne adjak részletesebb magyarázatot. Tömören így összegezném a dolgot: George Barton, halála előtt, két emberrel közölte azt a meggyőződését, hogy felesége, a közhiedelemmel 
 	el entétben, 
 	nem 
 	követett 
 	el
 	öngyilkosságot, hanem megmérgezte valaki. Barton azt hitte, hogy nyomában van a gyilkosnak, és a tegnap esti vacsora és ünnepség, melyet látszólag Miss Marle születésnapja alkalmából rendezett, tulajdonképpen annak a tervnek a része volt, amelyet felesége gyilkosának a leleplezésére agyalt ki. 
 	Egy pil anatra csend lett – és ebben a csöndben Kemp főfelügyelő, aki szenvtelen külseje el enére igen érzékeny ember volt megérezte, hogy van valami a levegőben, amit félelemnek minősített Az arcokra nem ült ugyan ki, de esküdni mert volna rá, hogy igenis ott van a levegőben. 
 	Elsőnek Lord Kidderminster szedte össze magát. Azt mondta:
 	– De hiszen már maga ez a meggyőződés is arra mutat, hogy szegény Barton már nem volt egészen… hm…
 	önmaga, nemde? Talán egy kicsit megháborodott attól, hogy folyton a felesége halálán töprengett. 
 	– Ez igaz. Lord Kidderminster, de végső soron éppen ez enged arra következtetni, hogy semmi esetre se gondolt öngyilkosságra. 
 	– Igen… igen, értem az ön szempontját. 
 	És ismét csend lett. Aztán Stephen Farraday szólalt meg, éles hangon:
 	– De hogyan jutott ilyesmi Barton eszébe? Végtére is Mrs. 
 	
 	Barton csakugyan öngyilkos lett. 
 	Kemp főfelügyelő nyugodt pil antást vetett rá. 
 	– Mr. Barton véleménye nem ez volt. 
 	Lord Kidderminster közbeszólt:
 	– De a rendőrség megelégedett ezzel a megál apítással, nem? Annak idején fel sem merült, hogy nem öngyilkosság történt. 
 	Kemp főfelügyelő csendesen válaszolta:
 	– A tények valóban öngyilkosságra utaltak. Semmi sem val ott arra, hogy Mrs. Barton halálát valami más körülmény idézte volna elő. 
 	A felügyelő tudta, hogy egy olyan kaliberű ember, mint Lord Kidderminster, pontosan érzékeli e szavak jelentését. 
 	Egy árnyalattal hivatalosabb hangon így folytatta:
 	– Ha megengedi, Lady Alexandra, szeretnék néhány kérdést feltenni önnek. 
 	– Kérem. – Az asszony kicsit feléje fordította a fejét. 
 	– Mr. Barton halálakor nem támadt önben a gyanú, hogy esetleg gyilkosság történt, nem öngyilkosság? 
 	– Egyáltalán nem. Biztos voltam benne, hogy öngyilkosság volt. – Hozzáfűzte:
 	– És még mindig az vagyok. 
 	Kemp ezt elengedte a füle mel ett. Megkérdezte:
 	– Kapott-e tavaly névtelen leveleket, Lady Alexandra? 
 	Az asszony nyugodt modorán mintha áttört volna a megdöbbenés. 
 	– Névtelen leveleket? Dehogy kaptam. 
 	– Bizonyos benne? Az efféle levelek igen kel emetlenek, az ember legszívesebben nem vesz róluk tudomást, de adott esetben rendkívül fontosak lehetnek, ezért kívánom nyomatékosan figyelmeztetni, hogy amennyiben kapott volna ilyen leveleket, feltétlenül tudnom kel . 
 	– Értem. De biztosíthatom, főfelügyelő, hogy nem kaptam semmiféle névtelen leveleket. 
 	– Rendben van. Nos, ön azt mondja, hogy Mr. Barton furcsán viselkedett a nyáron. Miben nyilvánult ez meg? 
 	Lady Alexandra gondolkozott egy pil anatig. 
 	– Hát… nyugtalan volt és ideges. Mintha csak nehezen lett volna képes odafigyelni arra. amit mondtak neki. – Fejét a férje felé fordította. – Neked ez nem tűnt fel, Stephen? 
 	– De igen. Azt kel mondanom, a jel emzés találó. Barton fizikailag is betegnek látszott Lefogyott
 	– Észrevett-e valamilyen változást az önnel és a férjével szemben tanúsított viselkedésében? Például, hogy kevésbé volt szívélyes? 
 	– Nem. El enkezőleg. Mint tudja, házat vett a közvetlen közelünkben, és láthatólag igen hálás volt azért, amit módunkban ál ott tenni az érdekében. Bemutattuk a helybelieknek, meg más effélék. Csak természetes, hogy örömmel tettünk meg mindent, amit tehettünk, érte is, meg Iris Marle-ért is, aki igazán bájos teremtés. 
 	– Jó barátnője volt önnek a néhai Mrs. Barton, Lady Alexandra? 
 	– Nem, nem voltunk bizalmas barátnők. – Könnyedén felnevetett – Ő inkább Stephennel barátkozott. Érdekelte a politika, és a férjem segítette – szóval, hogy politikailag fejlődjön –, és biztos vagyok benne, hogy szívesen tette. 
 	Mrs. Barton ugyanis nagyon bájos és vonzó asszony volt
 	„Te pedig nagyon okos vagy – gondolta magában elismerően Kemp főfelügyelő. – Kíváncsi volnék, mennyit tudsz kettőjükről. Nem csodálnám, ha sokat tudnál.” 
 	Hangosan így folytatta:
 	– Önnek Mr. Barton sohasem fejtette ki azt a nézetét, hogy a felesége nem követett el öngyilkosságot? 
 	– Nem, soha. Ezért is lepődtem meg úgy az előbb. 
 	– És Miss Marié? ö sem beszélt soha a nővére haláláról? 
 	
 	– Nem. 
 	– Mi késztethette George Bartont arra, hogy vidéken vegyen házat? Nem ön vagy a férje sugal ta neki a gondolatot? 
 	– Nem. Mi is meglepődtünk rajta. 
 	– És mindig barátságos volt önökhöz? 
 	– Nagyon barátságos. 
 	– És Mr. Anthony Browne-ról mit tud. Lady Alexandra? 
 	– Tulajdonképpen semmit. Egyszer-kétszer összeakadtam vele, ez minden. 
 	– És ön, Mr. Farraday? 
 	– Azt hiszem, én még a feleségemnél is kevesebbet tudok Browne-ról. Ő legalább táncolt vele. Szeretetre méltó fickónak látszik. Azt hiszem, amerikai. 
 	– Akkori megfigyelései alapján merné-e azt ál ítani, hogy Mr. Browne különösen bizalmas viszonyban volt Mrs. 
 	Bartonnal? 
 	– Erről semmit sem tudok, főfelügyelő! 
 	– Csupán azt kérdezem, mi volt a benyomása, Mr. 
 	Farraday. 
 	Stephen bosszús képet vágott. 
 	– Baráti viszonyban voltak, csak ennyit tudok mondani. 
 	– És ön, Lady Alexandra? 
 	– Csak a benyomásom érdekli, főfelügyelő? 
 	– Csak az. 
 	– Nos, nekem az volt a benyomásom – már amennyire az ilyesmi megbízható
 	–, hogy nagyon jól ismerték egymást, sőt bizalmas viszonyban voltak. Persze, azt csak abból gondoltam, ahogyan egymásra néztek – konkrét bizonyítékom nincs rá. 
 	– A hölgyeknek általában jó szemük van az ilyesmihez –
 	mondta Kemp. 
 	A bamba kis mosolyon, amely e megjegyzést kísérte, bizonyára jól szórakozott volna Race ezredes, ha történetesen jelen van. – És mi a véleménye Miss Lessingről, Lady Alexandra? 
 	– Miss Lessing, úgy tudom. Mr. Barton titkárnője volt Először akkor este láttam, amikor Mrs. Barton meghalt Később akkor találkoztam vele egyszer, amikor vidéken tartózkodott meg tegnap este. 
 	– Ha szabad feltennem még egy nem hivatalos kérdést volt-e olyan benyomása, hogy Miss Lessing szerelmes George Barton-ba? 
 	– Igazán fogalmam se volt róla. 
 	– Akkor térjünk rá a tegnap este történtekre. 
 	Aprólékosan kikérdezte a házaspárt a tragikus este lefolyásáról. Nem sokat várt a dologtól, s amit hal ott valóban csak azt erősítette meg, amit másoktól már tudott. 
 	A lényeges pontok tekintetében minden beszámoló egybevágott: 
 	Barton 
 	javasolta, 
 	hogy 
 	igyanak 
 	Iris
 	egészségére, ivott rá, és nyomban utána elment táncolni. 
 	Mind egyszerre hagyták el az asztalt és George meg Iris tértek vissza elsőnek. Senki sem tudott más magyarázatot adni az üres székre, csak amit George Barton közölt velük: hogy egyik barátját bizonyos Race ezredest várja oda, aki csak később fog megérkezni. A felügyelő tudta, hogy ez az ál ítás nem lehetett igaz. Sandra Farraday azt mondta, és ezt a férje is megerősítette, hogy amikor a műsor után kigyul adtak a fények, George különös tekintettel meredt az üres székre, és néhány pil anatig olyan szórakozottnak látszott mintha nem is hal aná, mit beszélnek hozzá – aztán összeszedte magát, és javasolta, hogy ürítsék poharukat Iris egészségére. 
 	A 
 	főfelügyelő 
 	eddigi 
 	ismeretei 
 	egyetlen 
 	adattal
 	gyarapodtak csupán, ez pedig Sandra beszámolója volt George-dzsal folytatott fairhaveni beszélgetéséről, amikor is George kérte, hogy ő meg a férje legyenek a segítségére 
 	Iris 
 	születésnapi 
 	vacsorájának
 	megrendezésében. 
 	Elfogadhatónak látszó, tetszetős ürügy, gondolta a főfelügyelő, de nem igaz. Néhány titokzatos jelet firkált a noteszába, majd becsukta, és felál t. 
 	– Igen hálás vagyok önnek, méltóságos uram, és önöknek is, Mr. Farraday és Lady Alexandra, segítségükért és együttműködésükért. 
 	– Szükség lesz a lányom jelenlétére a vizsgálat során? 
 	– Az eljárás ez alkalommal tisztára csak formális lesz. 
 	Azonosítás, orvosi szakvélemény, aztán egy hétre felfüggesztik a vizsgálatot. Addigra – mondta a főfelügyelő, és hangjának tónusa égy árnyalatnyit megváltozott –, remélem, előbbre leszünk. 
 	Stephen Farradayhez fordult:
 	– Egyébként, Mr. Farraday, van egy-két apróság, amiben, azt hiszem, segíthetne nekem. Nem szükséges Lady Alexandrát 
 	zavarnunk. 
 	Ha 
 	felhív 
 	a 
 	Yardon, 
 	megál apodhatunk egy önnek megfelelő időpontban. 
 	Tudom, hogy nagyon elfoglalt ember. 
 	Ezt könnyedén, szinte csak úgy odavetve mondta, de három ember érzett határozott célzást a szavaiban. 
 	Stephennek sikerült barátságos együttműködési készséget színlelve válaszolni:
 	– Természetesen felhívom, főfelügyelő. – Aztán a karórájára pil antott, és azt mormogta: – Indulnom kel a parlamentbe. 
 	Miután Stephen elsietett, és a főfelügyelő is távozott. Lord Kidderminster a lányához fordult, és kertelés nélkül feltette neki a kérdést. 
 	– Viszonya volt Stephennek azzal a nővel? 
 	Lánya egy másodperc töredéke után válaszolt. 
 	
 	– Természetesen nem. Ha lett volna, tudtam volna róla. 
 	Stephen különben sem olyan fajta férfi. 
 	– Nos, drágám, ide figyelj: semmi értelme, hogy az ember bedugja a fülét, és megmakacsolja magát. Az ilyesmik úgyis kiderülnek. Jó lenne tudnunk, hányadán ál unk ebben a dologban. 
 	– Rosemary Barton annak az Anthony Browne nevű
 	alaknak volt a barátnője. Együtt jártak mindenhová. 
 	– Jól van – mondta halkan Lord Kidderminster. – Te tudod. 
 	Nem hitt a lányának. Szürke, zavart arccal ment ki a szobából. 
 	Felment az emeletre, a felesége szobájába. Megtiltotta neki, hogy lejöj ön a könyvtárszobába, mert tudta, hogy kihívó modora könnyen kelthet el enérzést, s ebben a kritikus helyzetben életbevágóan fontosnak tartotta, hogy a rendőrséggel harmonikus legyen a kapcsolata. 
 	– Nos – kérdezte Lady Kidderminster. – Hogy zajlott le? 
 	– Látszólag remekül – felelte Lord Kidderminster vontatottan. – Kemp udvarias fickó, igen kel emes a modora, tapintatosan kezelte a dolgot, de jobban szerettem volna, ha nem ennyire tapintatosan. 
 	– Tehát komoly a dolog? 
 	– Igen, komoly. Nem lett volna szabad hagynunk, hogy Sandra hozzámenjen ahhoz a fickóhoz, Vicky. 
 	– Én mondtam. 
 	– Igen… igen… – Kénytelen volt igazat adni neki. – Neked volt igazad, és én tévedtem. De ne felejtsd el: Sandra mindenképpen megszerezte volna magának. Ha egyszer a fejébe vesz valamit, hajthatatlan. Kész csapás, hogy összeakad Farradayjel, egy olyan emberrel, akinek az előéletéről és az őseiről semmit sem tudunk. Honnan tudhatná az ember, hogy egy ilyen alak mit csinál, ha válságos helyzetbe kerül? 
 	
 	– Értem – mondta Lady Kidderminster. – Szerinted tehát egy gyilkost fogadtunk a családba? 
 	– Nem tudom. Nem akarom elhamarkodottan elítélni a fickót, de a rendőrség azt hiszi, és a rendőrök igen agyafúrtak. Az teljesen nyilvánvaló, hogy viszonya volt azzal a Bartonnéval. Az asszony vagy miatta lett öngyilkos, vagy pedig ő… Nos, akárhogy történt is, Barton rájött, ki akarta teregetni a dolgot, és botrányt akart csapni. Szerintem Stephen egyszerűen nem merte vál alni a dolgot… és…
 	– Megmérgezte Bartont? 
 	– Igen. 
 	Lady Kidderminster a fejét rázta. 
 	– Nem értek egyet veled. 
 	– Remélem, neked van igazad. De valaki csak megmérgezte. 
 	– Véleményem szerint – mondta Lady Kidderminster –
 	Stephennek egész egyszerűen nem elég erősek az idegei ahhoz, hogy ilyesmit elkövessen. 
 	– Mindene a karrierje, nagyon tehetséges, és igazi ál amférfiúi képességekkel rendelkezik. Sose lehet tudni, hogy mit csinál egy ilyen ember, ha kutyaszorítóba kerül. 
 	Felesége még mindig a fejét rázta. 
 	Változatlanul ál ítom, hogy nem jók az idegei. Csakis olyasvalaki jöhet szóba, aki hazárdjátékos és vakmerő. 
 	Félek, Wil iam, borzasztóan félek. 
 	Lord Kidderminster a feleségére meredt. – Csak nem arra gondolsz, hogy Sandra… Sandra…? 
 	– Ilyesmire még gondolni is gyűlöletes, de semmi értelme, hogy gyáván ne nézzünk szembe a lehetőséggel. Sandra bele van bolondulva abba az emberbe – mindig is bele volt- és van benne valami furcsaság. Sohasem értettem őt igazán – de mindig aggódtam érte. Stephenért bármit hajlandó megkockáztatni – bármit. Mindegy, milyen áron. 
 	
 	És ha elég őrült és elég gonosz ahhoz, hogy ilyesmit műveljen, meg kel védenünk. 
 	– Megvédenünk? Mit értesz te azon, hogy – megvédenünk? 
 	– Hogy te megvéded. Kötelességünk tenni valamit a lányunkért, nem? Szerencsére épp elég összeköttetésed van. 
 	Lord Kidderminster a feleségére meredt. Noha mindig úgy hitte, hogy jól ismeri, most mégis lenyűgözte az asszony félelmet nem ismerő realizmusa – hogy nem volt hajlandó szemet hunyni a nem tetsző tények előtt sem –, s ugyanakkor elborzasztotta a gátlástalansága. 
 	– Vagyis azt ajánlod, hogy ha a lányom gyilkos, használjam fel 
 	hivatali 
 	pozíciómat 
 	arra, 
 	hogy 
 	tettének
 	következményeitől megmeneküljön. 
 	– Persze – mondta Lady Kidderminster. 
 	– De Vicky drágám! Te ezt nem érted! Ilyesmit nem tehet az ember! Vétene a… a becsület el en. 
 	– Hülyeség! – mondta Lady Kidderminster. 
 	Egymásra néztek, de lélekben olyan távol voltak egymástól, hogy egyik sem tudta magát a másik helyzetébe beleélni. 
 	Így bámulhatott egymásra Agamemnon és Klütaimnésztra Iphigénia nevével az ajkán. 
 	– Rávehetnéd a kormányt, hogy gyakoroljon nyomást a rendőrségre, hogy ejtsék el az ügyet, és mondják ki, hogy öngyilkosság történt Ne akard azt ál ítani, hogy ilyesmire még nem volt példa…
 	– Valóban volt, de csak ha politikai ügyről volt szó, és az ál am érdekei forogtak kockán. De ez személyes magánügy. Nem tehetek ilyesmit. 
 	– Tehetsz, ha akarsz. 
 	Lord Kidderminster elvörösödött dühében. 
 	– Ha tehetnék is, nem teszem! Közéleti pozíciómmal való visszaélés lenne! 
 	
 	– Ha Sandrát letartóztatnák, és bíróság elé ál ítanák, nem fogadnád-e fel a legjobb ügyvédet, és nem tennél-e meg mindent, hogy kihúzd a csávából, akármilyen bűnös is? 
 	– Persze hogy megtenném. De az egészed más dolog. Ti nők sohase értitek meg az ilyesmit. 
 	Lady Kidderminster egy szóval sem reagált férje csípős megjegyzésére. Gyermekei közül Sandra ál t legkevésbé közel a szívéhez, de ebben a pil anatban mégis csak anya volt, csak anya, és semmi más – aki bármilyen eszközzel, legyen az tisztességes vagy tisztességtelen, meg akarja oltalmazni gyermekét. Hajlandó lett volna akár foggal és körömmel is harcolni Sandráért. 
 	– Sandra el en – mondta Lord Kidderminster –
 	mindenesetre csakis akkor emelhetnek vádat, ha teljesen meggyőző bizonyíték merül fel el ene. És én nem vagyok hajlandó elhinni, hogy a lányom gyilkos. Csodálkozom, Vicky, hogy ilyesmi egy pil anatra is eszedbe juthat. 
 	A felesége hal gatott, és Lord Kidderminster kényelmetlen érzéssel hagyta el a szobát. Ki hitte volna, hogy Vicky –
 	Vicky –, akit oly sok éve ismer, valósággal úgy, mint önmagát, egyszerre csak ilyen nyugtalanító oldaláról mutatkozik meg. 
 	Ötödik fejezet
 	Race egy hatalmas íróasztal mel ett találta Ruth Lessinget, valami iratokkal foglalatoskodott. Fekete kosztümöt és fehér blúzt viselt. Az ezredesre mély benyomást tett, hogy milyen nyugodtan, ráérősen, szorgalmasan dolgozik. A lány szeme karikás volt, keserű
 	ránc ült a szája körül, de bánatát, ha ugyan bánat volt, éppoly jól palástolta, mint egyéb érzelmeit. 
 	Race közölte látogatása célját, és a lány azonnal válaszolt. 
 	
 	– Nagyon jól tette, hogy eljött. Persze hogy tudom, hogy kicsoda ön. Nem önt várta Mr. Barton tegnap este? 
 	Pontosan emlékszem, hogy azt mondta. 
 	– Korábban is tett erről említést? 
 	Ruth gondolkozott egy pil anatig. 
 	– Nem. Csak akkor, amikor asztalhoz ültünk. Emlékszem, kicsit meg is lepődtem… – Rövid szünetet tartott, és enyhén elpirult. – Természetesen nem azon, hogy meghívta önt. Tudom, hogy régi barátja. Már azon a másik vacsorán is ott kel ett volna lennie, egy évvel ezelőtt. Csak azon lepődtem meg, hogy ha önt meghívta, miért nem hívott meg még egy hölgyet is, az arány kedvéért – de persze, ha tudta, hogy ön késni fog, s talán el se jön… – Abbahagyta. 
 	– Milyen ostoba is vagyok. Mi értelme ilyen jelentéktelen apróságokat felidézni? Ma délelőtt igazán nem fog az agyam. 
 	– De azért szokás szerint bejött dolgozni. 
 	– Hát persze. – Meglepve, szinte megbotránkozva nézett Race-re. – Ez a dolgom. Rengeteg a tisztázni- meg elintéznivaló. 
 	– George mindig mondta, mennyire támaszkodik magára –
 	jegyezte meg kedvesen Race. 
 	A lány elfordult. Race látta, hogy gyorsan nyel egyet, és hunyorog a szemével. A lány minden érzelemnyilvánítástól való tartózkodása majdnem meggyőzte ártatlanságáról. 
 	Majdnem, de nem egészen. Találkozott már olyan nőkkel, akik kitűnően színészkedtek, akiknek vörös szemhéja és karikás szeme nem természetes volt, hanem mesterkélt. 
 	De tartózkodott az ítélettől? Csak ezt gondolta magában:
 	„Mindenesetre hidegvérű teremtés.” 
 	Ruth visszafordult íróasztalához, és az ezredes utolsó megjegyzésére csöndesen ezt válaszolta:
 	– Hosszú évekig dolgoztam mel ette, jövő áprilisban lesz nyolc éve, ismertem a szokásait, és azt hiszem, bízott bennem. 
 	– Ebben bizonyos vagyok – jegyezte meg Race. 
 	Aztán így folytatta: – Mindjárt ebédidő. Remélem, meghívhatom valami csöndes kis helyre? Sok mindent szeretnék mondani magának. 
 	– Köszönöm. Szívesen megyek. 
 	Race egy ismerős kisvendéglőbe vitte, ahol az asztalok jó messze voltak egymástól, nyugodtan lehetett beszélgetni. 
 	Kiadta a rendelést, s mikor a pincér eltűnt, az asztal fölött szemügyre vette a lányt. 
 	Csinos teremtés, gondolta, sima, csil ogó fekete hajával, határozott vonalú szájával és ál ával. 
 	Amíg az ételre vártak, közömbös témákról csevegett, s Ruth követte a beszélgetés fonalát: intel igensnek és fogékonynak mutatkozott. 
 	Aztán egy kis szünet után hirtelen megszólalt:
 	– A tegnap estéről akar beszélni? Kérem, beszéljen csak nyugodtan. Olyan hihetetlen az egész, hogy magam is szeretnék beszélni róla valakivel. Ha nem látom a saját szememmel, sose hittem volna, hogy ilyesmi megtörténhet. 
 	– Ugye, Kemp főfelügyelővel már találkozott? 
 	– Igen, az este. Intel igens és tapasztalt embernek látszik. –
 	Szünetet tartott. 
 	– Valóban gyilkosság történt, Race ezredes? 
 	– Kemp ezt mondta? 
 	– Nem mondott semmit, de a kérdései félreérthetetlenül elárulták, mire gondol. 
 	– A maga véleménye, Miss Lessing, hogy öngyilkosság történt-e vagy sem, éppolyan érdekes, mint bárki másé. Jól ismerte Bartont, és gondolom, tegnap majdnem az egész napot vele töltötte. Milyennek látta? Olyannak, mint máskor? Vagy nyugtalannak, feldúltnak, izgatottnak? 
 	
 	A lány habozott. 
 	– Nehéz megmondani. Zaklatott volt és zavart, de hát meg volt rá az oka. 
 	Elmesélte, milyen helyzet ál t elő Victor Drake-kel kapcsolatban, 
 	és 
 	röviden 
 	vázolta 
 	a 
 	fiatalember
 	pályafutását. 
 	– Hm – dünnyögött Race. – A család fekete báránya. És Barton miatta volt zaklatott? 
 	Ruth vontatottan válaszolt:
 	– Nem könnyű megmagyarázni. Jól ismertem Mr. Bartont. 
 	A dolog bosszantotta, és idegesítette – úgy tudom, Mrs. 
 	Drake sírt és kiborult, mint ilyenkor szokott. Mégis az volt a benyomásom…
 	– Mondja csak, Miss Lessing! Egészen biztos, hogy hasznát vesszük a benyomásainak. 
 	– Nos, én úgy éreztem, hogy nem egészen úgy volt bosszús, mint máskor, ha szabad így mondanom. Efféle história ugyanis, hol ilyen, hol olyan formában, korábban is előfordult már. Tavaly például Victor Drake itt járt Angliában, bajba keveredett, és kénytelenek voltunk hajóra rakni és Dél-Amerikába küldeni, s csak most júniusban táviratozott, hogy pénz kel nek'. Szóval volt alkalmam megfigyelni Mr. Barton reagálását. Most mintha főleg az bosszantotta volna, hogy a távirat éppen akkor érkezett, amikor az estély előkészületeivel volt elfoglalva. Annyira csak az érdekelte, hogy bosszús volt, ha más elfoglaltsága adódott. 
 	– Nem tapasztalt nála valami furcsát ezzel az estél yel kapcsolatban, Miss Lessing? 
 	– De igen. Mr. Barton nagyon különösen viselkedett. Olyan izgatott volt, mint egy gyerek. 
 	– Nem volt az az érzése, hogy ezzel az estél yel valami különleges célja van? 
 	
 	– Arra gondol, hogy a tavalyi estély pontos utánzatának szánta, amelyen Mrs. Barton öngyilkos lett? 
 	– Igen. 
 	– Őszintén szólva, igen különös ötletnek tartottam. 
 	– George adott rá valami magyarázatot, bizalmába avatta valamiképpen? 
 	A lány a fejét rázta. 
 	– Mondja, Miss Lessing, felmerült magában valaha is kétely Mrs. Barton öngyilkosságát il etően? 
 	A lány meglepődött. – Dehogy merült. 
 	– George Barton nem mondta magának, hogy szerinte a feleségét meggyilkolták? 
 	A lány rámeredt
 	– Miért? Ő azt hitte? 
 	– Úgy látom, ez magának újság. Igen, Miss Lessing. 
 	George névtelen leveleket kapott, amelyekben azt ál ították, hogy a felesége nem öngyilkos lett, hanem meggyilkolták. 
 	– Akkor ezért volt olyan furcsa a nyáron? Nem tudtam elképzelni, mi baja lehet
 	– Maga nem tudott a névtelen levelekről? 
 	– Nem. Sok ilyen levél volt? 
 	– Nekem kettőt mutatott. 
 	– És én nem tudtam róluk! 
 	Egy kis keserűség érződött a hangjában. 
 	Race néhány pil anatig figyelte a lányt, aztán megkérdezte:
 	– Nos, Miss Lessing, mi a véleménye? Lehetségesnek tartja, hogy George öngyilkos lett? 
 	A lány a fejét rázta. 
 	– Nem… semmiképpen sem. 
 	– De hiszen azt mondta, hogy izgatott volt, feldúlt. 
 	– Igen, de már hosszabb ideje ilyen volt. Most már értem, hogy miért Azt is értem, hogy miért volt olyan izgatott a tegnapi estély miatt Nyilván valami különös ötlete támadt…
 	
 	Bizonyára azt remélte, hogy ha rekonstruálja a körülményeket, rájön valamire… Szegény George, hogy felkavarhatta a dolog! 
 	– És mi a véleménye Rosemary Bartonról, Miss Lessing? 
 	Még mindig azt hiszi, hogy öngyilkos lett? 
 	A lány összeráncolta a homlokát. 
 	– Soha nem is gondoltam egyébre. Olyan természetesnek látszott
 	– Influenza utáni depresszió? 
 	– Talán valamivel több is. Borzasztóan boldogtalan volt. 
 	Látni lehetett rajta. 
 	– És sejti, hogy miért? 
 	– Hát i… igen. Legalábbis sejtettem. Persze, lehet, hogy tévedtem. Csakhogy az olyan nőkön, amilyen Mrs. Barton volt, könnyű átlátni. Nem is igyekeznek titkolni az érzelmeiket. Szerencsére Mr. Barton, azt hiszem, nem tudott semmiről… Igen, Rosemary nagyon boldogtalan volt. 
 	És tudom, hogy aznap este nemcsak az influenzától volt megviselt, hanem a feje is nagyon fájt. 
 	– Ezt honnan tudja? 
 	– Hal ottam, amikor említette Lady Alexandrának a ruhatárban, amikor levetettük a felsőkabátunkat. Szeretett volna bevenni valami fájdalomcsil apítót, szerencsére Lady Alexandránál volt is, és adott neki. 
 	Race ezredes keze a pohárral együtt megál t a levegőben. 
 	– És Mrs. Barton bevette? 
 	– Igen. 
 	Race érintetlenül letette a poharat és szembenézett a lánnyal. Ruth nyugodt volt, és láthatólag nem tudta, milyen fontos dolgot mondott. Mert a dolog csakugyan az volt. Azt jelentette, hogy Sandrának, akinek az asztalnál a legnehezebb lett volna bármit is észrevétlenül Rosemary poharába ejteni, más lehetősége is volt a méreg beadására. Odaadhatta Rosemarynek egy pirulában. 
 	Rendes körülmények közt egy pirula néhány perc alatt feloldódik, de lehet, hogy ez különleges pirula volt zselatinnal vagy egyéb anyaggal bevonva. De az is lehet, hogy Rosemary nem vette be rögtön, csak később. 
 	Hirtelen megkérdezte:
 	– Látta, amikor bevette? 
 	– Tessék? 
 	A lány arcán látszott, hogy a gondolatai valahol másutt járnak. 
 	– Látta, hogy Rosemary Barton bevette azt a pirulát? 
 	Ruth kissé zavartnak látszott
 	– Én… nem, voltaképp nem láttam. Csak megköszönte Lady Alexandrának. 
 	Tehát lehetséges, hogy Rosemary a pirulát betette a retiküljébe, s csak később, a műsor alatt, amikor még erősebben 
 	kezdett 
 	fájni 
 	a 
 	feje, 
 	dobta 
 	be 
 	a
 	pezsgőspoharába, és oldatta fél. Feltételezés, tisztára csak feltételezés, de elképzelhető. 
 	Ruth megszólalt:
 	– Miért kérdi ezt tőlem? 
 	A lány tekintete hirtelen éberen, kérdően szegeződött rá. 
 	Race szinte látta, hogyan dolgozik az agya. 
 	Aztán Ruth azt mondta:
 	– Igen, értem. Értem, miért vette meg George azt a házat ott Farradayék közelében. És értem, miért nem szólt nekem azokról a levelekről. Az előbb nagyon furcsál ottam, hogy nem beszélt róluk. De persze, ha hitt nekik, csak arra gondolhatott, hogy az asztalnál ülő öt ember közül ölhette meg valaki a feleségét. S talán éppen énrám gondolt! 
 	Race szelíden megkérdezte:
 	– És magának lett volna rá oka, hogy megölje Rosemary Bartont? 
 	
 	Először azt hitte, hogy a lány nem hal atta a kérdést. 
 	Mozdulatlanul ült lesütött szemmel. 
 	De aztán hirtelen sóhajtott és felnézett, egyenesen az ezredes szemébe. 
 	– Amit mondani fogok, nem olyasmi, amiről szívesen beszél az ember. De azt hiszem, jobb, ha tudja. Szerelmes voltam George Bartonba. Szerelmes voltam már akkor, amikor még nem találkozott Rosemaryvel. Azt hiszem, ő ezt nem tudta – legalábbis nem törődött vele. Szeretett engem
 	– nagyon szeretett –, de, azt hiszem, nem úgy. És én mégis mindig arra gondoltam, hogy jó felesége lennék, boldoggá tudnám tenni. Szerelmes volt Rosemarybe, de nem volt boldog vele. 
 	Race nyájasan kérdezte:
 	– És maga nem kedvelte Rosemaryt? 
 	– Nem. Nagyon szép volt és nagyon vonzó, és a maga módján elbűvölő tudott lenni. De engem sohasem akart elbűvölni! Nagyon nem ál hattam. Megdöbbentett, hogy meghalt különösen az a mód, ahogyan meghalt, de valójában nem sajnáltam. Sajnos, azt kel mondanom, inkább örültem, hogy meghalt
 	Hal gatott egy darabig. 
 	– Nem beszélhetnénk valami másról? 
 	Race sietve válaszolt:
 	– Szeretném, ha pontosan, részletesen elmondana mindent, amire csak emlékszik a tegnapi nappal kapcsolatban – reggeltől kezdve –, különösen az érdekel, amit George mondott vagy cselekedett. 
 	Ruth rögtön sorolni kezdte a délelőtt eseményeit: Georgeot bosszantotta Victor követelődzése, ő telefonált Dél-Amerikába, intézkedett az ügyben, és George nagyon örült, amikor elrendeződött a dolog. Azután elmondta, hogy érkezett meg a Luxembourgba, és milyen izgatott volt George, mint „házigazda”. A tragédia utolsó pil anatáig elmondott mindent. Beszámolója minden tekintetben egybevágott azzal, amit Race már tudott. 
 	Ruth 
 	aggodalmasan 
 	hangot 
 	adott 
 	önnön
 	tanácstalanságának. 
 	– Nem öngyilkosság volt – biztos vagyok benne, hogy nem öngyilkosság volt
 	–, de hogyan lehetett gyilkosság? Mármint hogyan követhették el? A válasz az, hogy sehogyan, közülünk senki sem tehette! Talán akkor tett valaki mérget George poharába, amikor táncoltunk? De ha így történt, ki lehetett? 
 	Teljesen érthetetlennek látszik. 
 	– Tudomásunk szerint senki sem közelítette meg az asztalt, mialatt maguk táncoltak. 
 	– Akkor csakugyan érthetetlen! A cián nem magától került a pohárba! 
 	– Szóval semmiféle elképzelése, semmiféle gyanúja nincs, hogy ki tehette a ciánt a pohárba? Gondoljon vissza a tegnap estére! Nem történt semmi, akármilyen apróság volt is, ami gyanút keltene magában? 
 	Race látta, hogy a lány arcán változás suhan át, egy pil anatra bizonytalanságot látott a szemében. De egy kis szünet után így válaszolt:
 	– Semmi. 
 	Pedig kellett történnie valaminek. Race bizonyos volt benne. A lány látott vagy hal ott, vagy észrevett valamit, dg valamilyen okból úgy döntött, hogy nem mondja el. 
 	Race nem erőltette a dolgot. Tudta, hogy egy olyan lány esetében, mint Ruth, úgyse menne semmire. Ha egyszer valamilyen okból úgy határozott, hogy hal gat, akkor – Race ezt biztosan érezte – nem változtatja meg az elhatározását. 
 	Pedig valaminek kellett történnie. A tudat örömmel és megnyugvással töltötte el. Megérezte a repedés első jelét az előtte ál ó sima falon. 
 	Ebéd után elbúcsúzott Ruthtól, és az Elvaston Square-re hajtatott. Közben a lányra gondolt, akitől az imént vált el. 
 	Lehetséges, hogy Ruth Lessing a tettes? Alapjában véve a lány kedvező benyomást tett rá. Teljesen nyíltnak és őszintének látszott. Vajon képes lenne ölni? A legtöbb ember képes, ha arra kerül a sor. Nem általában, hanem egy bizonyos esetben. Ezért nehéz bárkit is eleve kihagyni a 
 	számításból. 
 	Kétségtelen, 
 	hogy 
 	van 
 	valami
 	könyörtelenség ebben a leányban. És indítéka is volt – nem is egy. Rosemary eltávolításával esélye lett arra, hogy Mrs. 
 	George Barton lesz belőle. Akár arról volt szó, hogy egy gazdag ember felesége lehessen, akár arról, hogy azé, akit szeret, Rosemary eltávolítása volt hozzá az első lépés. 
 	Race hajlott a gondolatra, hogy egy gazdag férj megszerzése nem lett volna elég ahhoz, hogy öljön. Ruth Lessing túlságosan hidegvérű és elővigyázatos ahhoz, hogy az életét kockáztassa csak azért, hogy egy gazdag ember feleségeként kényelemben élhessen. Szerelem? 
 	Talán. Mert bármilyen hűvös és tárgyilagos volt is a lány modora, Race gyanította, hogy azok közé a nők közé tartozik, akik egy bizonyos fajta férfiba eszeveszetten bele tudnak szeretni. Tekintve, hogy George-ot szerette, és Rosemaryt gyűlölte, képes lehetett hideg fej el kitervelni és meggyilkolni Rosemaryt. Hogy a terv simán megvalósult, s hogy kétely nélkül elfogadták az öngyilkosság tényét, csak a képességeit bizonyítja. 
 	Aztán George névtelen leveleket kapott (kitől? miért? ez a kérdés szüntelenül gyötörte), és gyanakodni kezdett. 
 	Csapdát tervelt ki, Ruth pedig elhal gattatta. 
 	Nem, ez nem stimmel. Nem lehet igaz. Ennek pánikszaga van – és Ruth Lessing nem az a fajta nő, aki pánikba esik. 
 	Eszesebb, mint George volt, és könnyűszerrel kikerülhetett volna bármilyen csapdát, amit George a jelek szerint felál ítani szándékozott. 
 	Úgy látszik, Rutht mégse lehet számításba venni. 
 	Hatodik fejezet
 	Lucil a Drake nagyon megörült Race ezredesnek. Mrs. 
 	Drake fekete ruhában, szeméhez zsebkendőt szorítva lépett az elsötétített szobába, és miközben odanyújtotta remegő 
 	kezét, 
 	az 
 	ezredesnek, 
 	elmondta, 
 	hogy
 	természetesen senkit – az égvilágon senkit – nem fogadott volna, de a drága, drága George ilyen régi barátja kivétel, és milyen szörnyű, hogy nincs többé férfi a házban! Férfi nélkül az ember azt sem tudja, hogyan fogjon bármihez. 
 	Csak ő van a házban, egy szegény, magányos özvegyasszony, meg Iris, aki csak egy gyámoltalan fiatal lány, és mindig George törődött mindennel. Milyen kedves a drága Race ezredestől, hogy eljött, igazán hálás érte, mert fogalma sincs, mit kéne tenniök. Természetesen Miss Lessing intézi az üzleti ügyeket – meg a temetést – de hogy ál a vizsgálat? És milyen rémes, hogy a rendőrség megszál ta a házat – igaz, persze, hogy civilben vannak, és igazán nagyon tapintatosak. De ő annyira zavart, és az egész olyan elképesztően tragikus, és nem gondolja-e Race ezredes, hogy itt valami szuggesztióról van szó –
 	ugye, a pszicho-analitikusok azt ál ítják, hogy minden csak szuggesztió? És a szegény George azon a borzasztó helyen, a Luxembourgban, és ugyanabban a társaságban, persze hogy eszébe jutott, hogyan halt meg ott szegény Rosemary – biztosan hirtelen zúdult rá az egész, bárcsak hal gatott volna arra, amit ő, Lucil a, mondott neki, és szedte volna azt a kitűnő erősítőt, amelyet a kedves Dr. 
 	Gaskel Irt fel – egész nyáron olyan kimerült volt –, igen, teljesen kimerült. 
 	Ezen a ponton Lucil a is kimerült egy pil anatra, és Race végre szóhoz jutott. 
 	Kifejezte őszinte együttérzését, és megnyugtatta Mrs. 
 	Drake-et, hogy mindenben számíthat rá. 
 	Erre Lucil a újrakezdte, kijelentette, hogy ez igazán kedves az ezredestől, az egészben a váratlan megrázkódtatás volt a legszörnyűbb, egyik napról a másikra elmegy valaki, kisarjad, mint a fű, és estére levágatik, ahogy a Bibliában is ál – persze, nem egészen így van, de Race ezredes úgyis tudja, hogy ő mire gondol, és olyan jó érzés, hogy az ember mel ett van valaki, akire számíthat. Persze, Miss Lessing is tele van jó szándékkal, és sok mindent elintéz, bár nem túlságosan rokonszenves módon, és néha talán túl sokat vál al, és az ő, Lucil a véleménye szerint George mindig is túlzott mértékben támaszkodott rá, és egy időben 
 	valóban 
 	attól 
 	félt, 
 	hogy 
 	George 
 	valami
 	esztelenséget csinál, ami nagyon sajnálatos lett volna, és a lány biztosan könyörtelenül uralkodott volna George-on, ha összeházasodtak volna. Mert, ő Lucil a, érezte, honnan fúj a szél. Az aranyos kis Iris, persze, annyira nem e világból való, de tulajdonképpen jó is, ha egy fiatal lány ilyen romlatlan és egyszerű, ugye, Race ezredesnek is ez a véleménye? Iris a korához képest mindig éretlen volt egy kicsit és nagyon szótlan – az ember szinte sose tudja, mi jár az eszében. Rosemary olyan csinos és vidám volt, sokat járt el, Iris meg mindig csak a ház körül lézeng, ami nem tesz jót egy fiatal lánynak – az ilyeneknek inkább valamilyen tanfolyamra kel ene járniuk, fűzni vagy szabást-varrást tanulni. Ez lefoglalja őket, és amel ett az ember sose tudhatja, mikor válik hasznukra ez a tudás. Igazán szerencse, hogy ő, Lucil a, ideköltözhetett szegény Rosemary halála után – micsoda borzalmas egy influenza volt, dr. Gaskel is mondta, hogy egészen szokatlan fajta. 
 	Nagyon okos ember, és milyen kel emes, fesztelen a modora. 
 	Szerette volna, ha dr. Gaskel megnézi Irist ezen a nyáron. 
 	A lány olyan sápadt és levert volt. – De én azt hiszem, Race ezredes, hogy a ház fekvése az oka. Tudniil ik nagyon mélyen van és nyirkos, és esténként miazmákkal teli a levegő. Szegény George csak úgy fogta magát és, megvette a házat, anélkül hogy bárkinek is kikérte volna a tanácsát… – milyen kár! Azt mondta, meglepetésnek szánta, de igazán nem ártott volna, ha megfogadja egy tapasztalt idősebb asszony tanácsát. A férfiak nem értenek a házakhoz. George igazán láthatta, hogy ő, Lucil a, szívesen magára vett volna akármennyi gondot. Mert végül is mihez kezdjen az életével. Drága férje hosszú évek óta halott, és Victor, a drága gyerek, a messzi Argentínában él
 	– il etve Brazíliában, vagy mégis Argentínában? Olyan ragaszkodó, csinos fiú! 
 	Race ezredes megjegyezte: igen hal ott róla, hogy van egy fia külföldön. 
 	Lucil a a következő negyedórában Victor szerteágazó tevékenységének 
 	ecsetelésével 
 	szórakoztatta 
 	Race
 	ezredest. Igazán talpraesett fiú, nincs, amibe bele ne vágna
 	– itt Victor ugyancsak változatos foglalkozásainak felsorolása következett. És mindig barátságos, senkivel szemben sem rosszindulatú. – Mindig peches volt, ezredes. Az internátusban a felügyelő tanár félreismerte, és szerintem az oxfordi hatóságok gyalázatosan viselkedtek. 
 	Úgy látszik, az emberek nem értik, hogy egy rajztehetséggel megáldott fiú remek tréfának tartja, ha valakinek az aláírását utánozhatja. Csak mókából csinálta, nem pénzért. – De anyjához mindig jó volt, mindig hozzám fordult, ha bajba került; nem azt jelenti ez, hogy bízik benne? Csak az a furcsa, hogy mindig olyan munkát találtak neki, amely elszólította Angliából. Nem tehet róla, de neki az az érzése, hogy ha valami rendes munkát adnának neki, mondjuk az Angol Nemzeti Bankban, sokkal könnyebben megál apodna. Élhetne valahol London környékén, és lehetne egy kis kocsija. 
 	Jó húsz perc eltelt, mire Race ezredes végighal gatta Victor viszontagságait, és sikerült a fiúról a személyzetre terelnie a beszélgetést. 
 	Igen, nagyon igaza van Race ezredesnek, az a régi típusú háztartási alkalmazott nem létezik többé. Milyen nehéz manapság megfelelő személyzetet találni! Nem mintha oka volna panaszra, hiszen ők igazán szerencsések. Mrs. 
 	Pound, ugyan, sajnos, süket egy kicsit, de nagyon derék-asszony. A süteménye néha nem elég könnyű, és szereti túlborsozni a levest, de egészében véve tökéletesen megbízható – és ráadásul beosztó is. Azóta van nálunk, amióta George megnősült, és nem csinált ügyet abból, hogy az idén nyáron vidékre kel ett menni, nem” úgy, mint a többiek, a szobalány fel is mondott, de ez nem is baj, szemtelen lány volt, mindig visszafeleselt, ráadásul összetörte a hat legszebb borospoharat, nem egyetegyet, különböző alkalmakkor, ami bárkivel megeshet, hanem mind a hatot egyszerre, ami már igazán elképesztő
 	vigyázatlanság, ugyebár, Race ezredes szerint is? 
 	– Valóban az – felelte Race. 
 	– Én is ezt mondtam neki. És közöltem vele, hogy kénytelen leszek a bizonyítványába is beírni, mert ez szerintem kötelessége az embernek. Mármint hogy az ember ne vezessen félre másokat. A hibákat éppen úgy meg kel említeni, mint a jó tulajdonságokat. De a lány igazán, igazán arcátlan volt. Tudja, mit mondott? 
 	Azt, hogy reméli, legközelebb nem olyan házba kerül, ahol az embereket csak úgy kinyírják, ezt a szörnyen közönséges kifejezést használta, biztos a moziban tanulta, nem is beszélve róla, hogy milyen nevetségesen nem helyénvaló, hiszen szegény Rosemary maga dobta el magától az életét – igaz, egy olyan pil anatban, amikor nem felelhetett a tetteiért, miként azt a halottkém nagyon helyesen megál apította – az a szörnyű kifejezés valószínűleg a gengszterekre il ik, akik géppisztol yal végeznek egymással. Hála az égnek, hogy nálunk Angliában nem fordul elő ilyesmi. Szóval beírtam a bizonyítványába, hogy Betty Archdale szobalányként gondosan látta el a dolgát, szolid és becsületes, de nem vigyáz eléggé a törékeny holmikra, és nem mindig tisztelettudó. Persze, ha én lettem volna Mrs. ReesTalbot, tudtam volna a sorok között olvasni, és nem alkalmaztam volna. De az emberek manapság kapva kapnak mindenkin, és néha olyan lányt is felvesznek, aki egy hónap alatt három helyen is volt alkalmazásban. 
 	Mikor Mrs. Drake lélegzetvételnyi szünetet tartott, Race ezredes gyorsan megkérdezte, hogy Mrs. Richárd Rees-Talbotról van-e szó. Mert ha igen, akkor ő ismeri a hölgyet még Indiából. 
 	– Nem tudnám megmondani. A Cadogan Square-en laknak. 
 	– Akkor ők azok, barátaim. 
 	Lám, milyen kicsi a világ, mondta Lucil a. És a jó barát manapság ritka. A barátság csodálatos dolog volt valamikor. Még most is emlékszik rá, milyen romantikus kapcsolat volt Viola és Paul között. A drága Viola, milyen csinos lány volt, és hányan voltak szerelmesek belé, de hát Race ezredes biztosan nem is tudja, kiről van szó. Az ember folyton elkalandozik a múltban. 
 	Race 
 	ezredes 
 	kérte, 
 	hogy 
 	csak 
 	folytassa, 
 	és
 	
 	udvariasságáért cserébe meg is kapta Hector Marle élettörténetét: hogyan nevelte fel a nővére, milyen szokásai és gyöngéi voltak, és végül – Race ezredes már szinte el is felejtette, kiről van szó – hogyan vette nőül a gyönyörű
 	Violát. – Árva lány volt, tudja, és gyámság alatt ál t. – Paul Bennett Violától kosarat kapott ugyan, de úrrá lett csalódásán, szerelmesből átvedlett a család barátjává, és nagyon szerette a keresztlányát, Rosemaryt, és halála előtt csinálta azt a végrendeletet. – Amit én mindig borzasztóan romantikusnak tartottam – ekkora vagyon! Persze, a pénz nem minden, egyáltalán nem. Elég csak a szegény Rosemary tragikus halálára gondolni. Sőt ami a drága Irist il eti, miatta is nyugtalan vagyok! 
 	Race kérdően nézett rá. 
 	– Nagyon aggaszt a velejáró felelősség. Mindenki tudja, hogy Iris mekkora vagyont örökölt. Rajta tartom a szememet a nem kívánatos fiatalembereken, de mit tehet az ember, ezredes? Manapság már nem lehet úgy kézben tartani a lányokat, mint régen. Irisnek vannak olyan barátai, akikről jóformán semmit sem tudok. Ide hívd meg őket, szoktam neki mondani, de úgy látszik, némelyik fiatalember egyszerűen nem hajlandó betenni ide a lábát. Szegény George is aggódott. Egy Browne nevű fiatalember miatt. 
 	Én magam sohasem láttam, de úgy látszik, hogy Iris sokszor találkozik vele. Jobbat is találhatott volna – George nem kedvelte a fiatalembert, ebben egészen biztos vagyok. 
 	És nekem az a véleményem, ezredes, hogy a férfiakat csak a férfiak tudják igazán megítélni. Emlékszem, Pusey ezredest, az egyik egyházközségi gondnokunkat nagyon rokonszenves embernek találtam, de a férjem mindig távol tartotta magát tőle, és szerette volna, ha én is ezt teszem –
 	és igaza volt, mert mi történt egyik vasárnap, amikor körbevitte az adománygyűjtő tányért? Egyszerűen hasra esett – olyan részeg volt. Aztán később – mert az ember az ilyesmit mindig csak utólag hal ja meg – megtudtuk, hogy minden héten tucatjával vitték ki a házából az üres konyakos üvegeket! Nagyon szomorú, mert őszintén val ásos ember volt, bár egy kicsit evangélikus nézetekre hajlamos. Szörnyű vitájuk volt a férjemmel a mindszenti istentisztelet részleteiről. Istenem, Mindenszentek napja! 
 	Ha elgondolom, hogy tegnap volt Halottak napja. 
 	Race halk neszt hal ott, és Lucil e feje fölött a nyitott ajtó felé nézett. Irist már korábban is látta – Little Priorsban. Mégis úgy érezte, hogy most látja először. Azonnal észrevette, hogy a lány nyugalma mögött hal atlan feszültség vibrál, és úgy érezte, hogy meg kel ene fejtenie a lány tágra nyílt szemének kifejezését, de nem sikerült. 
 	Lucil a Drake hátranézett. 
 	– Iris, drágám, nem is hal ottam, hogy bejöttél. Ismered Race ezredest? Igazán olyan kedves hozzánk. 
 	Iris odajött, és komoran kezet fogott az ezredessel. Fekete ruhájában vékonyabbnak és sápadtabbnak látszott, mint ahogyan az ezredes emlékezetében élt. 
 	– Eljöttem, hátha segítségükre tudok lenni valamiben –
 	mondta Race. – Köszönjük. Igazán kedves. 
 	Látszott, hogy Iris súlyos megrázkódtatáson esett át, és még mindig nem tért teljesen magához. De hát annyira szerette George-ot, hogy ilyen erős hatással lehetett rá a halála? 
 	A nagynénjére nézett, és Race észrevette, hogy a tekintete éber. Iris azt kérdezte:
 	– Miről beszéltetek, amikor bejöttem? 
 	Lucil a elvörösödött, és ideges lett. Race gyanította, hogy nagyon nem szeretné, ha az az Anthony Browne nevű
 	fiatalember szóba kerülne. Lucil a felkiáltott:
 	– Miről is? Ja igen. Mindenszentek napjáról, meg arról, hogy tegnap Halottak napja volt. Olyan különös ez a Halottak napja, az ember nem is hinné, hogy az életben ilyen furcsa módon egybeeshetnek a dolgok. 
 	– Arra gondolsz – mondta Iris –, hogy Rosemary tegnap visszajött, hogy elvigye George-ot? 
 	Lucil e halkan felsikoltott
 	– Iris drágám, ne mondj ilyet. Milyen szörnyű gondolat nem keresztényhez il ő. 
 	– Miért nem keresztényhez il ő? Hiszen a halottak napjáról van szó. Párizsban ilyenkor kimennek a temetőbe és virágot visznek a sírokra. 
 	– Igen, drágám, tudom, de azok katolikusok. 
 	Halvány kis mosoly futott át Iris arcán. Aztán kertelés nélkül kimondta:
 	– Azt hittem, hogy talán Anthonyról – Anthony Browne-ról beszéltek. 
 	– Nos – Lucil a csicsergése éles madárhanggá változott –, ami azt il eti, őt éppen csak megemlítettük. Azt találtam mondani, hogy semmit sem tudunk róla…
 	Iris kemény hangon félbeszakította:
 	– Miért kel ene bármit is tudni róla? 
 	– Nem kel , drágám, persze hogy nem kel . De úgy gondolom, mégiscsak jobb volna, ha tudnánk. 
 	– Bőven lesz rá lehetőségetek a jövőben – mondta Iris –, ugyanis hozzámegyek. 
 	– Ó, Iris! – Lucil a hangja félig nyöszörgés volt félig bégetés. – Nem szabad elhamarkodottan cselekedned, úgy értem, hogy jelenleg úgyse tudunk semmit intézni. 
 	– Már el van intézve, Lucil a néni. 
 	– De drágám, hogy lehet házasságról beszélni, amikor még a temetés sem volt meg. Nem lenne ildomos. És ez a rémes vizsgálat meg minden. És igazán, Iris, nem hiszem, hogy a drága George helyeselte volna. Nem kedvelte ezt a Mr. Browne-t. 
 	– Valóban – mondta Iris -, George nem örülne ennek a házasságnak, és nem kedvelte Anthonyt, de ez nem érdekes. Az én életemről van szó, nem George-éról. 
 	George különben is halott…
 	Mrs. Drake megint nyöszörgött egyet. 
 	– Iris, Iris. Mi ütött beléd? Igazán lelketlenség ilyet mondani. 
 	– Elnézést, Lucil a néni. – A lány fáradtan beszélt. – Tudom, hogy lelketlenségnek hangzott, de nem annak szántam. 
 	Csak úgy értettem, hogy George már békességben van valahol, és nem kel többé miattam meg a jövőm miatt aggódnia. Magamnak kel döntenem. 
 	– De hát ez képtelenség, drágám, egy ilyen időpontban, mint a mostani, semmiről sem lehet dönteni – il etlenség lenne. A kérdés egyszerűen fel sem merülhet. 
 	Iris elnevette magát
 	– De felmerült. Anthony már azelőtt megkérte a kezemet, mielőtt eljöttünk a Little Priorsból. Azt akarta, hogy menjünk fel Londonba, és másnap házasodjunk össze, anélkül hogy bárkinek is szólnánk róla. Bár megtettem volna. 
 	– Ez azért különös kívánság volt – szólalt meg csendesen Race ezredes. 
 	Iris kihívóan nézett rá. 
 	– Nem volt az. Sok zűrtől megkíméltük volna magunkat. 
 	Miért is nem bíztam benne? Kért, hogy bízzak benne, de én nem bíztam. Mindegy, most már hozzámegyek, amikor csak akarja. 
 	Lucil ából összefüggéstelen tiltakozó szavak valóságos áradata tört ki. Pufók orcái remegtek, a szeme könnybe lábadt. 
 	Race 
 	ezredes 
 	gyorsan 
 	magához 
 	ragadta 
 	a
 	kezdeményezést. 
 	– Beszélhetnék egy kicsit magával, Miss Marle, mielőtt távozom? Szigorúan hivatalos ügyben. 
 	A lány kissé zavartan „igen”-t suttogott, és már indult is az ajtó felé. Race még visszament Mrs. Drake-hez. 
 	– Ne izgassa fel magát, Mrs. Drake. Tudja: minél kevesebb szót vesztegetünk valamire, annál jobb. Majd meglátjuk, mit tehetünk. 
 	Lucil a kicsit megnyugodott. Race otthagyta, és elindult Iris után, aki keresztülvezette a halion, be egy kis szobába, a ház hátsó frontján. Az ablak alatt egy mélabús platánfa hul atta utolsó leveleit. 
 	Race hivatalos hangon beszélt. 
 	– Csak azt akarom mondani, Miss Marle, hogy Kemp főfelügyelő jó barátom, és bizonyos vagyok benne, hogy igen segítőkésznek és szívélyesnek fogják találni. A feladata nem kel emes, de bizonyára a lehető legnagyobb tapintattal fogja elvégezni. 
 	Iris néhány másodpercig szó nélkül nézett rá, majd hirtelen megkérdezte:
 	– Miért nem jött el tegnap este, mikor George úgy várta? 
 	Race a fejét rázta. 
 	– Nem várt. 
 	– De hisz ő maga mondta. 
 	– Lehet, hogy mondta, de nem volt igaz. George nagyon jól tudta, hogy nem megyek el. 
 	Iris azt mondta: – De hát az az üres szék… Az kinek volt szánva? 
 	– Nem nekem. 
 	Iris szeme félig lecsukódott, az arca halálsápadt lett. 
 	Azt suttogta:
 	– Rosemarynek volt szánva… Értem… Rosemarynek…
 	Race attól tartott, hogy összeesik. Gyorsan hozzálépett, felfogta, és leültette. 
 	– Nyugodjon meg…
 	
 	Iris halkan, lélektelenül mondta:
 	– Semmi bajom… csak nem tudom, mit csináljak… Nem tudom, mit csináljak…
 	– Segíthetnék valamiben? 
 	Iris ráemelte elmélázó, bánatos szemét Aztán így szólt:
 	– Tisztáznom kel bizonyos dolgokat. Szép sorjában rendeznem kel őket – Tapogatózó mozdulatot tett –
 	Először is: George nem hitte, hogy Rosemary öngyilkos lett, hanem azt hogy megölték. Azok miatt a levelek miatt. 
 	Ki írta azokat a leveleket Race ezredes? 
 	– Nem tudom. Senki sem tudja. Magának van valami elképzelése? 
 	– El se tudom képzelni. George mindenesetre elhitte, ami bennük ál t és megrendezte azt a tegnapi estélyt és üresen hagyott egy széket és Halottak napja volt… a halottak napja
 	– az a nap, amikor Rosemary szel eme visszajöhetett volna, és megmondhatta volna neki az igazat
 	– Nem szabad képzelődnie. 
 	– De én magam is érzem… néha egészen közel érzem magamhoz… a testvére vagyok… azt hiszem, mondani akar nekem valamit
 	– Nyugodjon meg, Iris. 
 	– Muszáj róla beszélnem. George Rosemary egészségére ivott és – meghalt. Lehet, hogy ő jött vissza, és magával vitte. 
 	– A holtak szel emei nem szoktak ciánkálit tenni a pezsgőspohárba, kedvesem. 
 	Erre a lány mintha visszanyerte volna az egyensúlyát. 
 	Normálisabb hangon folytatta:
 	– De amikor olyan hihetetlen. George-ot megölték – igen, megölték. A rendőrségnek is ez a véleménye, és biztos, hogy igaz. Mert más lehetőség nincs. De értelme sincs. 
 	– Gondolja? Ha Rosemaryt megölték, és George kezdte gyanítani, hogy ki tette…
 	Iris félbeszakította. 
 	– Igen, csakhogy Rosemaryt nem ölték meg. Ezért nincs értelme. George részben azért hitt azoknak az ostoba leveleknek, mert az influenza utáni depresszió nem elég meggyőző ok az öngyilkosságra. Csakhogy Rosemarynek volt oka rá. Mindjárt megmutatom. 
 	Kiszaladt a szobából, és néhány másodperc múlva egy összehajtogatott levél el a kezében tért vissza. Race kezébe nyomta. 
 	– Olvassa el. Nézze meg a saját szemével. 
 	Race széthajtogatta a kicsit gyűrött papírlapot. 
 	„Drága Leopárdom…” 
 	Kétszer is elolvasta, mielőtt visszaadta. 
 	A lány türelmetlenül mondta:
 	– Látja? Boldogtalan volt sebzett szívű. Nem akart tovább élni. 
 	– Tudja, kinek szólt ez a levél? 
 	Iris bólintott. 
 	– Stephen Farradaynek. Nem Anthonynak. Rosemary szerelmes volt Stephenbe, s az kegyetlenül bánt vele. Ezért vitte magával azt a mérget az étterembe, és itta meg ott, hogy Stephen lássa, hogy hal meg. Talán abban reménykedett, hogy akkor sajnálni fogja. 
 	Race elgondolkozva bólintott, de nem szólt semmit. Néhány másodperc múlva megkérdezte:
 	– Mikor találta ezt a levelet? 
 	– Körülbelül fél éve. Egy régi köntös zsebében. 
 	– Nem mutatta meg George-nak? 
 	Iris hevesen felkiáltott:
 	– Hogy képzeli? Hogy mutathattam volna meg? Rosemary a nővérem volt. Hogyan árulhattam volna be George-nak? 
 	Olyan biztos volt benne, hogy Rosemary szereti őt Hogy mutathattam volna meg neki azután, hogy Rosemary meghalt? George tévedett, de én nem mondhattam meg neki. Csak azt szeretném tudni, hogy most mit csináljak? 
 	Magának azért mutattam meg, mert George barátja volt Kemp felügyelőnek is látnia kel ? 
 	– Igen. Kempnek feltétlenül. Ugyanis ez bizonyíték. 
 	– De hát akkor felolvassák… felolvashatják a bíróság előtt? 
 	– Nem feltétlenül. Nem tartozik az ügyhöz. Most George halála ügyében folyik a vizsgálat Semmi sem kerül a nyilvánosság elé, ami nem szigorúan ezzel függ össze. Jó lenne, ha nekem adná azt a levelet
 	– Tessék. 
 	Iris elkísérte a bejárati ajtóig. Mikor kinyitotta, hirtelen megkérdezte:
 	– Ugye, ez bizonyítja, hogy Rosemary öngyilkos lett? 
 	Race azt felelte:
 	– Annyit mindenesetre bizonyít, hogy volt indítéka az öngyilkosságra. 
 	Iris nagyot sóhajtott Az ezredes lement a lépcsőn. Amikor visszapil antott látta, hogy a lány a nyitott ajtóban ál , és őt nézi, amint átvág a téren. 
 	Hetedik fejezet
 	Mary Rees-Talbot hitetlenkedő sikol yal fogadta Race ezredest. 
 	– Barátocskám, a színét se láttam azóta, amióta olyan titokzatosan eltűnt Al ehabadból. Mi szél hozta ide? 
 	Esküdni mernék rá, hogy nem engem akart látni. Társasági kötelezettségekre maga fütyül. Rajta, val ja be, fölösleges diplomatikusnak lennie. 
 	– A maga esetében a diplomatikus eljárás csak időpocsékolás volna, Mary. Mindig nagy tisztelője voltam a időpocsékolás volna, Mary. Mindig nagy tisztelője voltam a röntgenszemének. 
 	– Elég a locsogásból, drágaságom. 
 	Race mosolygott
 	– Azt a lányt aki beengedett, Betty Archdale-nek hívják? –
 	kérdezte. 
 	– Pontosan! De csak nem azt akarja bemesélni nekem, hogy ez a lány – a legtisztább cockney, aki valaha is létezett – valami nevezetes európai kém? Úgyse hinném el. 
 	– Nem, nem, ilyesmiről szó sincs. 
 	– És azt se akarja bemesélni, hogy kémelhárító, mert azt se hiszem el. 
 	– Igaza van. Csak egy egyszerű szobalány. 
 	– És maga mióta érdeklődik egyszerű szobalányok iránt nem mintha Betty olyan egyszerű volna, inkább nagyon is dörzsölt
 	– Azt hiszem – mondta Race ezredes-, hogy tudna egyet s mást mondani nekem. 
 	– Ha szépen megkérné? Nem lennék meglepve, ha valóban tudna. Nagy tökélyre fejlesztette a mindig-az-ajtónál-lenni-amikor-valami-érdekes-történik technikáját Mi hát a teendője M.-nek? 
 	– M. lesz szíves megkínálni engem egy pohár ital al, azaz csöngetni Bettynek, hogy hozza be. 
 	– És ha Betty behozta? 
 	– Akkor M. lesz szíves távozni. 
 	– Hogy ő hal gatózzon egy kicsit az ajtó túlsó oldalán? 
 	– Ha akar. 
 	– És utána dugig leszek Bizalmas Értesülésekkel a legfrissebb európai válságról? 
 	– Sajnos, nem. A dologban nincs semmi politika. 
 	– Ezt a csalódást! Na jó! Kezdem! 
 	Mrs. 
 	Rees-Talbot 
 	aki 
 	eleven, 
 	világosbarna 
 	hajú, 
 	negyvenkilenc éves hölgy volt. megnyomta a csengőt, és a csinos szobalánynak kiadta az utasítást, hogy hozzon Race ezredesnek egy whiskyt szódával. 
 	Amikor Betty Archdale visszajött, kezében tálcával és rajta az ital al, Mrs. Rees-Talbot már a szobája ajtajában ál t. 
 	– Race ezredesnek néhány kérdése van magához –
 	mondta, és kiment
 	Betty ránézett a magas, ősz hajú katonára, és kihívó tekintetében volt némi riadalom. Race elvette a poharat a tálcáról, és elmosolyodott
 	– Olvasta a mai újságokat? – kérdezte. 
 	– Igen, uram. – Betty óvatosan méregette. 
 	– Olvasta, hogy Mr. George Barton tegnap este meghalt a Luxembourg étteremben? 
 	– Persze, uram. – Betty szemének csil ogásán látszott, hogy élvezi a nyilvános helyen történt szerencsétlenséget. –
 	Hát nem borzasztó? 
 	– Ugye, maga náluk volt alkalmazásban? 
 	– Igen, uram. A múlt télen jöttem el onnan, röviddel Mrs. 
 	Barton halála után. 
 	– Ő is a Luxembourg étteremben halt meg. 
 	Betty bólintott – Mókás, nem? 
 	Race nem tartotta mókásnak, de tudta, hogy a szó mit akart jelenteni. Komolyan folytatta:
 	– Látom, nem ejtették a fejére. Tudja, mennyi kétszer kettő. 
 	Betty összekulcsolta a kezét és sutba vágta a diszkréciót. 
 	– Őt is kinyírták, mi? Az újságok miért nem írják meg az igazat? 
 	– Miért mondja, hogy „őt is”? A halottkém szerint Mrs. 
 	Barton öngyilkos lett. 
 	A lány gyors pil antást vetett rá a szeme sarkából. Már nem fiatal, gondolta, de jóképű. Az a nyugodt fajta. Igazi úriember. Ifjúkorában biztosan egy arany font sterlinget adott borravalóul. Vicces, én még azt se tudom, hogy néz ki egy arany font sterling! Vajon mi után szimatol? 
 	Il edelmesen csak annyit mondott: – Úgy van, uram. 
 	– Talán maga nem hitte, hogy öngyilkos lett? 
 	– Hát az igazat megval va – nem. 
 	– Ez nagyon érdekes… Ugyancsak érdekes. És miért nem hitte? 
 	Betty habozott a kötényét kezdte simítgatni. 
 	– Kérem, mondja el. Nagyon fontos lehet – biztatta Race. 
 	Ilyen kedvesen, ilyen komolyan beszélt. A lány egyszerre fontosnak érezte magát és kedve támad segíteni. Annak idején amúgy is ügyesen viselkedett Rosemary halálával kapcsolatban. Nem tudták csőbe húzni I
 	– Ugye, uram, Mrs. Bartont kinyírták? 
 	– Elképzelhető. De maga hogy jutott ilyen gondolatra? 
 	– Hát – habozott Betty – egyszer hal ottam valamit
 	– Éspedig mit? 
 	Race hangja csöndes és biztató volt
 	– Lehet, hogy nem volt jól becsukva az ajtó. Mert én ugyan sose hal gatóznék. Nem szeretem az ilyesmit – mondta erényesen Betty. – De éppen az ebédlőbe mentem a halion át, az ezüstöt vittem egy tálcán, és nagyon hangosan beszéltek. Mrs. Barton valami olyasmit mondott, hogy Anthony Browne nem az igazi neve Mr. Browne-nak. És akkor nagyon begurult, mármint a Mr. Browne. Sose hittem volna, hogy ilyen is tud lenni, olyan jóképű és kedves beszédű volt Valami olyasmit mondott, hogy feltrancsírozza Mrs. Barton képét – juj! – meg aztán azt is mondta, hogy ha Mrs. Barton nem teszi meg, amit mondott neki, akkor kinyírja. Szó szerint így! Többet nem hal ottam, mert Miss Iris jött lefelé a lépcsőn, és akkor, persze, nem sokat törődtem az egésszel, de aztán jött az a nagy rumli, hogy Mrs. Barton öngyilkos lett azon az estélyen, és hal ottam, hogy az az úr is ott volt akkor, nos, a hideg szaladgált a hátamon, elhiheti. 
 	– És nem szólt senkinek a dologról? 
 	A lány a fejét rázta. 
 	– Nem akartam rendőrségi ügybe keveredni, és különben sem tudtam semmit – igazán nem. Meg talán, ha mondtam volna valamit engem is kinyírtak volna. Beültetnek az autóba, és „megkocsikáztatnak”, ahogy az ilyesmit nevezik. 
 	– Értem. – Race hal gatott egy pil anatig, aztán legkedvesebb hangján megkérdezte: – Szóval inkább névtelen levelet írt Mr. George Bartonnak? 
 	Betty rábámult. Race semmiféle szorongást vagy bűntudatot nem látott a szemében – csak megdöbbenést. 
 	– Én? Mr. Bartonnak? Soha. 
 	– Ne féljen megmondani. Igazán jó ötlet volt. 
 	Figyelmeztette, anélkül hogy felfedte volna a kilétét Nagyon okosan tette. 
 	– De nem tettem, uram. Eszembe se jutott ilyesmi. Arra gondol, hogy megírtam Mr. Bartonnak. hogy a feleségét kinyírták? Nem, ez a gondolat eszembe se jutott! 
 	Olyan meggyőzően tagadott, hogy Race önkéntelenül megingott. 
 	Pedig olyan jól stimmelt volna a dolog – természetes magyarázatot nyert volna minden, ha a lány írta volna a leveleket De konokul tagadta, nem indulatosan, nem félve, hanem józanul, minden fölösleges tiltakozó szó nélkül. 
 	Vonakodva bár, de kezdett hinni a lánynak. 
 	Race irányt változtatott. 
 	– Kinek beszélt a gyanújáról? 
 	Betty megrázta a fejét
 	– Senkinek, őszintén megmondom, uram, féltem. 
 	Gondoltam, okosabb, ha nem nyitom ki a szájamat Igyekeztem 
 	elfelejteni 
 	az 
 	egészet 
 	Egyetlenegyszer
 	hozakodtam elő vele – amikor felmondtam Mrs. Drake-nek, mert szörnyű sokat akadékoskodott, többet, mint amennyit egy lány köteles eltűrni, és ráadásul még azt is akarta, hogy menjek falura, és temetkezzem el egy olyan helyen, ahová még autóbusz se jár. Erre aztán nagyon rosszindulatúan ál ította ki a bizonyítványomat azt írta, hogy mindent eltörök, mire én kicsit gúnyosan azt mondtam neki, hogy mindenesetre olyan helyet keresek magamnak, ahol nem nyírják ki az embereket meg is ijedtem, amikor kimondtam, de ő oda se figyelt. Lehet, hogy annak idején val omást kel ett volna tennem, de hát nem is voltam biztos a dologban. Lehetett csak vicc is az egész. Az emberek mindenféléket összevissza beszélnek, és Mr. Browne mindig nagyon rendes volt és szeretett viccelődni. Szóval igazán nem tudhattam, uram. Nem igaz? 
 	Race igazat adott neki. Majd azt mondta:
 	– Mrs. Barton azt mondta Browne-nak, hogy nem az az igazi neve. Azt is mondta, hogy mi az igazi? 
 	– Igen. Mert Mr. Browne azt mondta: „Felejtsd el azt a Tony”… 
 	micsodát 
 	is. 
 	Valamilyen 
 	Tony… 
 	A
 	cseresznyedzsemre emlékeztetett, amilyet egyszer én is készítettem. 
 	– Tony Charlton? Cherable? 
 	A lány tagadóan rázta a fejét
 	– Ennél kacifántosabb név volt. M-mel kezdődött, és olyan idegenesen hangzott. 
 	– Nem baj. Talán később majd eszébe jut. Ha tényleg eszébe jutna, tudassa velem. Itt hagyom a névjegyemet a címemmel. Ha eszébe jut az a név, írja meg erre a címre. 
 	Átnyújtotta a névjegyét meg egy bankót. 
 	– Megírom, uram. Köszönöm, uram. 
 	Igazi úriember, gondolta, ahogy leszaladt a lépcsőn. 
 	Egyfontos bankó, nem tíz shil ing. Milyen szép lehetett, amikor még arany font sterlingek voltak…
 	
 	Mary Rees-Talbot visszajött a szobába. 
 	– Nos, sikerült? 
 	– Igen, de van még egy probléma, amelyet meg kel ene oldani. Megpróbál segíteni, maga leleményes asszony? 
 	Tudna 
 	egy 
 	olyan 
 	nevet 
 	mondani, 
 	amelyik 
 	a
 	cseresznyedzsemre emlékeztet? 
 	– Ez tényleg rendkívüli feladat. 
 	– Gondolkozzon, Mary. Én nem értek a háztartáshoz. 
 	Koncentráljon 
 	a 
 	dzsemkészítésre, 
 	kiváltképp 
 	a
 	cseresznyedzsemre. 
 	– Ritkán készítenek cseresznyedzsemet. 
 	– Miért? 
 	– 
 	Mert 
 	könnyen 
 	megcukrosodik, 
 	hacsak 
 	nem
 	főzőcseresznyéből készíti az ember, az úgynevezett Morel o cseresznyéből. 
 	Race felkiáltott. 
 	– Ez az! Fogadok, hogy ez az! Isten áldja, Mary. Végtelenül hálás vagyok. Megengedi, hogy csöngessek a lánynak? 
 	Hadd kísérjen ki. 
 	Mrs. Rees-Talbot utánaszólt, miközben Race kifelé igyekezett a szobából:
 	– Hálátlan alak! El se mondja, mi volt ez? 
 	Race visszaszólt:
 	– Majd egyszer eljövök, és elmesélem az egészet. 
 	– Hiszi a piszi! – morogta Mrs. Rees-Talbot. 
 	Odalent már várta Betty a kalapjával meg a botjával. Az ezredes megköszönte, és elindult kifelé. A küszöbön megál t egy pil anatra. 
 	– Apropó – mondta – nem Morel i volt az a név? 
 	Betty arca felragyogott. 
 	– Pontosan, uram. Az volt. Azt mondta Mrs. Bartonnak, hogy felejtse el a Tony Morel i nevet. Meg azt is mondta, hogy börtönben ült. 
 	
 	Race mosolyogva ment le a lépcsőn. 
 	A legközelebbi telefonfülkéből felhívta Kempet. 
 	Beszélgetésük rövid, de velős volt, Kemp azt mondta:
 	– Máris táviratozok. Azonnal választ kérek. Meg kel mondanom, nagy megkönnyebbülés lesz, ha igaza van. 
 	– Azt hiszem, igazam van. Az összefüggés elég világos. 
 	Nyolcadik fejezet
 	Kemp főfelügyelő nem volt rózsás kedvében. Az elmúlt félórában egy tizenhat éves begyul adt kis nyuszit faggatott, aki – hála Charles nagybátyja előkelő pozíciójának – első
 	osztályú pincérnek készült, aki a Luxembourg étteremnek is megfelel. Addig azonban csak egyike volt a hat agyonhajszolt kis beosztottnak, aki a dereka köré kötött köténnyel – hogy meg lehessen különböztetni őket az igazi pincérektől – összevissza rohangált, és bűnbakul szolgált mindenért. Hoztak-vittek, utánpótlást szál ítottak zsemléből és vajból, s közben szüntelenül rájuk piszszegtek, hol franciául, hol olaszul, néha még angolul is. Charles, ahogy igazi nagy emberhez il ik, a világért sem kedvezett volna a rokonának, és még gyakrabban sziszegett rá, gyakrabban szidta le őt, mint a többit. De mindez nem oltotta ki Pierre szívéből a reményt, hogy egyszer még ő is főpincér lesz valamelyik előkelő étteremben. 
 	Karrierje elé azonban az adott pil anatban nem várt akadály 
 	tornyosult. 
 	Rájött, 
 	hogy 
 	nem 
 	kevesebbel
 	gyanúsítják, mint hogy gyilkolt. 
 	Kemp alaposan kiforgatta az ifjút, és utálkozva győzte meg magát arról, hogy a fiú nem csinált sem többet, sem kevesebbet annál, mint amit mondott – nevezetesen, hogy felemelte egy hölgy retiküljét a földről, és visszatette a tányérja mel é. 
 	
 	– Úgy történt, hogy éppen szaladok a mártással Róbert úrhoz, mert már nagyon türelmetlen, és a fiatal hölgy lesöpri az asztalról a retiküljét, amikor táncolni indul, én meg fölemelem, az asztalra teszem, és rohanok tovább, mert Róbert úr már dühösen integet. Ez minden, uram. 
 	És csakugyan ez volt minden. Kemp kel etlenül elbocsátotta, és erős kísértést érzett, hogy utána szóljon:
 	„De nehogy legközelebb megint rajtacsípjelek valami ilyesmin I” 
 	Pol ock őrmester jelentette, hogy föltelefonáltak: egy fiatal hölgy keresi őt, vagyis inkább a Luxembourg-üggyel foglalkozó rendőrtisztet. 
 	– Ki az a hölgy? 
 	– A neve Miss Chloe West. 
 	– Jöj ön fel – törődött bele Kemp. – Tíz percem van rá. 
 	Aztán Mr. Farraday következik. Egyébként nem fog ártani, ha ő is vár néhány percet. Ettől kicsit begyul adnak az ügyfelek. 
 	Amikor Miss Chloe West belépett a szobába, Kemp azonnal úgy érezte, hogy már látta valahol. De a következő
 	pil anatban már el is múlt ez az érzés. Nem, egészen biztos, hogy sose látta ezt a lányt. Mégse tudott szabadulni a gondolattól, hogy ismeri valahonnan. 
 	Miss West körülbelül huszonöt éves, magas, barna hajú, feltűnően csinos lány volt. A szavakat szépen, tagoltan ejtette, de nagyon idegesnek látszott. 
 	– Nos, Miss West, miben ál hatok rendelkezésére? 
 	Kemp hadarva beszélt. 
 	– Olvastam az újságban a Luxembourgról, arról, hogy meghalt ott egy ember. 
 	– Mr. George Barton? Ismerte? 
 	– Hát, nem, nem egészen. Úgy értem, hogy tulajdonképpen nem ismertem. 
 	
 	Kemp figyelmesen nézte a lányt, és elejtette első
 	következtetését. 
 	Chloe West kifinomult ízlésű, szolid nő benyomását keltette. 
 	Kemp udvariasan megkérdezte:
 	– Először is szabad kérdeznem a pontos nevét és a címét? 
 	– Chloe Elizabeth West. 15 Merryvale Court, Maida Vale. 
 	Színésznő vagyok. 
 	Kemp megint ránézett a szeme sarkából, és úgy döntött, hogy valóban az. Repertoárszínházakban játszik, vélte, s külseje el enére a komolyabb fajtából való. 
 	– Nos, Miss West? 
 	– Amikor olvastam, hogy Mr. Barton meghalt, és hogy a…
 	hogy a rendőrség nyomozást indított az ügyben, úgy gondoltam, talán el kel ene mondanom maguknak valamit. 
 	Beszéltem a barátnőmmel, és ő is ezt ajánlotta. Nem hiszem, hogy a dolognak köze volna a történtekhez, de… –
 	Miss West elhal gatott
 	– Azt mi döntjük el – mondta Kemp nyájasan. – Mondja csak el. 
 	– Pil anatnyilag éppen nem játszom – magyarázta Miss West
 	Kemp felügyelő majdnem kimondta, hogy „pihen”, ezzel akarva bizonyítani, milyen tájékozott, de fékezte magát
 	– A nevem azonban szerepel az ügynökségek nyilvántartáséban, és a fényképem a Reflektorfényben…
 	Valószínű, hogy Mr. Barton is ott látta. Érintkezésbe lépett velem, és elmondta, hogy mit akar tőlem. 
 	– Éspedig? 
 	– Elmondta, hogy vacsorát rendez a Luxembourgban, és meg szeretné lepni valamivel a vendégeit Mutatott egy fényképet és közölte a kívánságát: készítsem ki magamat ugyanolyanra, mint az eredeti. A színeim ugyanazok, jegyezte meg. 
 	
 	Kemp agyán hirtelen átvil ant honnan „ismeri” a lányt. 
 	Rosemary fényképéről, amelyet George íróasztalán látott az Elvaston Square-en. Arra emlékeztette a lány. 
 	Csakugyan olyan volt, mint Rosemary Barton – ha nem is feltűnően hasonlított hozzá, de a típus, a jel emző vonások ugyanazok voltak. 
 	– Adott egy ruhát is, azt kel ett volna felvennem, itt van nálam. Egy szürkébe játszó zöld selyem. Ugyanolyan frizurát kel ett csináltatnom, mint a fényképen (színes fotó volt), és kikészítéssel kel ett fokoznom a hasonlóságot. 
 	Aztán el kel ett volna mennem a Luxembourgba, az első
 	műsor alatt belépnem az étterembe, és leülnöm Mr. Barton asztalához, az ott levő üres székre. Mr. Barton el is vitt oda ebédelni, és megmutatta, melyik lesz az az asztal. 
 	– És miért nem tartotta be a megál apodást Miss West? 
 	– Azért, mert aznap este nyolckor felhívott valaki… Mr. 
 	Barton… és közölte, hogy az egész dolgot elhalasztották. 
 	Azt mondta, másnap felhív, és megmondja, mikor lesz aktuális. Aztán másnap olvastam az újságban, hogy meghalt. 
 	– És nagyon okosan eljött hozzánk – mondta szívélyesen Kemp. – Nagyon köszönöm, Miss West. Tisztázott egy rejtélyt – az üres szék rejtélyét. Apropó, az imént azt mondta, hogy „valaki”, azután azt, hogy „Mr. Barton”. Miért? 
 	– Mert először azt hittem, hogy nem Mr. Barton beszél. Más volt a hangja. 
 	– Férfihang volt? 
 	– Ó, igen, legalábbis azt hiszem, meglehetősen rekedt hang volt, mintha meg lett volna hűlve. 
 	– Egyebet nem mondott? 
 	– Semmit. 
 	Kemp feltett még egy-két kérdést, de nem jutott messzebbre. 
 	
 	Amikor a színésznő elment Kemp azt mondta az őrmesternek:
 	– Tehát ez volt George Barton híres „terve”. Most már értem, miért mondta mindenki azt, hogy a műsor után mereven bámult az üres székre, és roppant furcsának és szórakozottnak látszott. Dédelgetett terve füstbe ment
 	– Gondolja, hogy nem Barton mondta le a nőt? 
 	– Esküdni mernék rá. És abban sem vagyok biztos, hogy férfihang volt. A rekedtség jól használható álcázásra a telefonban. Nos, kezdünk előbbre jutni. Küldje be Mr. 
 	Farradayt, ha már megérkezett.. 
 	Kilencedik fejezet
 	Stephen Farraday látszólag fölényes magabiztossággal fordult be a Nagy Scotland Yard kapuján, belül azonban szorongott. Mázsás súly nyomta a lelkét Reggel még úgy látszott, hogy nem lesz semmi probléma. De miért kérte Kemp felügyelő olyan nyomatékosan, hogy itt keresse fel? 
 	Mit tud vagy gyanít? Csak halvány gyanú lehet. A lényeg, hogy ne veszítse el a fejét, és ne ismerjen be semmit. 
 	Furcsamód elhagyatottnak és magányosnak érezte magát Sandra nélkül. Mintha minden veszedelem csak feleannyira lenne ijesztő, ha együtt néznek szembe vele. 
 	Együtt erősek, bátrak, hatalmasak. Ő egymagában viszont semmi, sőt a semminél is kevesebb. Vajon Sandra is ugyanígy érez? Most is csendesen, tartózkodóan, büszkén ül-e a Kidderminster házban, miközben a lelke mélyén rettenetesen sebezhetőnek érzi magát? 
 	Kemp felügyelő szívélyesen, de komoly arccal fogadta. 
 	Egy asztalnál egyenruhás ember ült, a kezében ceruza, előtte írótömb. Kemp felszólította Stephent, hogy foglaljon helyet, aztán hivatalos hangon így folytatta:
 	
 	– Mr. Farraday, szeretnék öntől val omást felvenni. A val omását írásba foglaljuk, és kémi fogjuk, hogy távozása előtt olvassa el és írja alá. Egyszersmind kötelességem, arról is tájékoztatni, hogy jogában ál a val omástételt megtagadni, és ha kívánja, az ügyvédje is jelen lehet. 
 	Stephen meghökkent, de nem mutatta. Fagyos mosolyt erőltetett az arcára. – Ez elég félelmetesen hangzik, főfelügyelő. 
 	– Szeretjük, ha nincs félreértés, Mr. Farraday. 
 	– És amit mondok, felhasználható el enem, igaz? 
 	– Mi nem használjuk azt a szót, hogy „el en”. Amit mond, felhasználható bizonyítékként
 	Stephen csendesen azt mondta:
 	– Ezt értem, de el nem tudom képzelni, felügyelő, miért van szüksége tőlem további val omásokra? Ami mondanivalóm volt; azt ma reggel már hal otta. 
 	– Az nem hivatalos beszélgetés volt inkább csak amolyan kiindulópont. Meg aztán, Mr. Farraday, vannak bizonyos dolgok, amelyekről, azt hiszem, szívesebben beszél velem itt Ha olyasvalami merülne fél, ami nem tartozik az ügyhöz, igyekszünk olyan diszkréten kezelni, amennyire csak összeegyeztethető az igazságra való törekvésünkkel. 
 	Remélem, érti, mire akarok kilyukadni, 
 	– Attól tartok, hogy nem. 
 	Kemp főfelügyelő sóhajtott egyet
 	– Hát a következőre, ön bizalmas kapcsolatban volt a néhai Mrs. Rosemary Bartonnal…
 	Stephen félbeszakította. 
 	– Ki ál ítja ezt? 
 	Kemp előrehajolt, és egy gépírásos papírlapot vett fel az íróasztaláról. 
 	– Ez egy levél másolata. A levelet a néhai Mrs. Barton holmijai között találtuk. Az eredetijét itt őrizzük: Miss Iris Marle adta át nekünk, aki ráismert nővére keze írására. 
 	Stephen olvasni kezdte:
 	„Drága Leopárdom…” 
 	Egy pil anatig rosszul ét környékezte. Rosemary hangja…
 	amint beszél… könyörög… Hát sose enyészik el a múlt –
 	soha nem lehet eltemetni? 
 	Összeszedte magát és Kempre nézett. 
 	– Lehet, hogy ezt a levelet csakugyan Mrs. Barton írta, de semmi sem bizonyítja, hogy nekem íródott
 	– Tagadja, hogy ön fizette az Earl's Court, Mal and Mansions, 21. szám alatti lakás bérét? 
 	Tehát tudták! Vajon az egész idő alatt tudták? 
 	Megvonta a vál át. 
 	– Úgy látszik, nagyon jól van informálva. Szabad kérdeznem, 
 	miért 
 	kel 
 	reflektorfénybe 
 	ál ítani 
 	a
 	magánügyeimet? 
 	– Erre csak akkor kerül sor. ha összefüggésben vannak George Barton halálával. 
 	– Értem. Tehát azt akarja mondani, hogy először viszonyom volt Barton feleségével, aztán megöltem. 
 	– Nézze, Mr. Farraday, őszinte leszek magához, ön és Mrs. 
 	Barton nagyon közeli barátok voltak, és az ön kívánságára szakítottak. Nem a hölgyére, ö, miként ez a levél is tanúsítja, botránnyal fenyegetőzött De még idejében meghalt. 
 	– Öngyilkos lett Elismerem, hogy részben én is hibáztatható vagyok. Van miért szemrehányást tennem magamnak, de ez nem tartozik a törvényre. 
 	– Lehet, hogy öngyilkosság volt lehet, hogy nem. George Barton úgy gondolta, hogy nem. Nyomozni kezdett – és ő is meghalt Az összefüggés elég világos. 
 	– Csak azt nem értem, miért éppen engem szúrtak ki. 
 	– Elismeri, hogy Mrs. Barton halála az ön számára a legkedvezőbb pil anatban következett be? Egy botrány, Mr. 
 	Farraday, roppant hátrányosan befolyásolta volna a karrierjét
 	– Nem lett volna botrány. Mrs. Barton jobb belátásra tért volna. 
 	– Kétlem! Az ön felesége tudott a viszonyukról, Mr. 
 	Farraday? 
 	– Természetesen nem. 
 	– Biztos ön ebben? 
 	– Igen. A feleségemben fel sem merült, hogy köztem és Mrs. Barton között barátságon kívül egyéb is lehet. És remélem, hogy soha nem is fog mást hal ani. 
 	– Féltékeny természetű a felesége, Mr. Farraday? 
 	– Egyáltalán nem. Soha nem tapasztaltam a legcsekélyebb jelét sem annak, hogy féltékeny lett volna. Ennél sokkal több esze van. 
 	A felügyelő nem fűzött megjegyzést a dologhoz. Ehelyett azt kérdezte:
 	– Volt cián a birtokában a múlt évben, Mr. Farraday? 
 	– Nem. 
 	– De a vidéki birtokán van ciánkészlete? 
 	– Lehetséges, hogy a kertésznek van. Én nem tudok róla. 
 	– Soha nem vásárolt ciánt gyógyszertárban vagy fényképészeti célokra? 
 	– Egyáltalán nem értek a fényképezéshez, és ismétlem: sohasem vásároltam ciánt
 	Kemp egy kicsit még megszorongatta, aztán elbocsátotta. 
 	Beosztottjának elgondolkozva azt mondta:
 	– Túlságosan gyorsan vágta rá, hogy a felesége nem tudott a viszonyáról Mrs. Bartonnal. Vajon miért? 
 	– Bátorkodom megjegyezni, hogy ugyancsak begyul adna, ha a hölgynek tudomására jutna a dolog, uram. 
 	– Az lehet, de én azt hiszem, van annyi sütnivalója, hogy belássa: ha a felesége valóban nem tudott semmiről, s ha megtudta volna, kitört volna a botrány, akkor eggyel több oka volt rá, hogy Rosemary Bartont elhal gattassa. Hogy mentse a bőrét, ehhez kel ett volna tartani magát: a felesége tudott ugyan az ügyről, csak nem vett róla tudomást
 	– Talán ez nem jutott az eszébe, uram. 
 	Kemp a fejét rázta. Stephen Farraday nem hülye. Tisztán lát és éles eszű. És nyomatékosan igyekezett azt a meggyőződést elültetni a felügyelőben, hogy Sandra nem tudott semmiről. 
 	– Mindenesetre – mondta Kemp – Race ezredes elégedettnek látszik a nyommal, amelyre rábukkant, és ha igaza van, akkor mind a két Farraday kinn van a slamasztikából, örülnék, ha így lenne. Tetszik nekem ez a fickó. És személy szerint nem hiszem, hogy gyilkos. 
 	Stephen kinyitotta a nappali ajtaját és beszólt: – Sandra? 
 	Az asszony előjött a sötétből, és hirtelen átfogta a vál át
 	– Stephen? 
 	– Miért ülsz sötétben? 
 	– Nem bírom elviselni a világosságot. Mesélj. 
 	A férfi azt mondta:
 	– Tudnak róla. 
 	– Rosemaryről? 
 	– Igen. 
 	– És mit gondolnak? 
 	– Természetesen úgy látják, hogy volt indítékom a gyilkosságra… Ó, drágám, mibe rántottalak bele! Én vagyok az oka mindennek! Bárcsak el tudtam volna szakadni tőled Rosemary halála után… bár elmentem volna… hogy szabad légy… s legalább te ne keveredj bele ebbe a szörnyű históriába I
 	– Ne, ne… Ne hagyj el… soha… soha ne hagyj el! 
 	
 	Sandra hozzásimult és sírt, a könnyek végigfolytak az arcán. 
 	Stephen érezte, hogy remeg. 
 	– Te vagy az életem, Stephen, az egész életem… Soha ne hagyj el…
 	– Ennyire ragaszkodsz hozzám, Sandra? Sose tudtam…
 	– Nem akartam, hogy tudd. De most…
 	– Igen, most… Együtt kerültünk bele, Sandra… és együtt kel szembenéznünk vele… együtt, akármi jön is! 
 	Ahogy ott ál tak, összefonódva a sötétben, nagyon erősnek érezték magukat. 
 	Sandra eltökélten mondta: –
 	– Ez az ügy azért sem fogja tönkretenni az életünket! Nem és nem! 
 	Tizededik fejezet
 	Anthony Browne ránézett a névjegyre, amelyet a boy átnyújtott neki. Összeráncolta a homlokát aztán vál at vont. 
 	Azt mondta a boynak:
 	– Rendben van, vezesd fel. 
 	Amikor Race ezredes belépett, Anthony az ablaknál ál t, a nap ferde sugarakban sütött be a vál a fölött. 
 	Browne egy magas, katonás, markáns, napbarnított arcú, fisz hajú férfit látott maga előtt – egy férfit, akit jó néhány évvel ezelőtt már látott, s akiről nagyon sokat tudott. 
 	Race előtt egy magas, karcsú, fekete hajú alak és egy szép metszésű fej körvonalai rajzolódtak ki. Egy kel emes hang szólalt meg hanyagul:
 	– Race ezredes? Tudom, a barátja volt George Bartonnak. 
 	Azon az utolsó estén beszélt magáról. Parancsol cigarettát? 
 	– Köszönöm, kérek. 
 	
 	Miközben odatartotta a cigarettához az égő gyufát, Anthony azt mondta:
 	– Azon az estén maga volt a meglepetésnek szánt vendég, aki nem jött el – s csak jól járt vele. 
 	– Téved. Az az üres szék nem nekem volt szánva. 
 	Anthony szemöldöke felhúzódott. 
 	– Nem maga? Barton azt mondta…
 	Race közbevágott:
 	– Lehet, hogy George Barton azt mondta. De egészen más volt a terve. Azon a széken, Mr. Browne, egy Chloe West nevű színésznőnek kel ett volna ülnie, amikor kigyúltak a lámpák. 
 	Anthony rámeredt. 
 	– Chloe West? Sose hal ottam róla. Ki az? 
 	– Egy nem túlságosan ismert fiatal színésznő, aki kicsit hasonlít Rosemary Bartonra. 
 	Anthony füttyentett egyet. 
 	– Kezdem már kapiskálni. 
 	– Kapott egy fényképet Rosemaryről, hogy lemásolhassa a frizuráját, és vegye fel azt a ruhát, amelyet Rosemary viselt azon az estén, amikor meghalt. 
 	– Szóval ez volt George terve? Kigyúlnak a lámpák…
 	hókuszpókusz, megjelenik a természetfölötti, és mindenki levegő után kapkod ijedtében! Rosemary viszszajött! A bűnös zihálva kinyögi: „Igen… igen… én tettem!” –
 	Elhal gatott, majd hozzáfűzte: – Pocsék ötlet. még egy akkora szamártól is, amilyen szegény öreg George volt. 
 	– Nem egészen értem. 
 	Anthony elvigyorodott. 
 	– Ugyan már, uram, egy megátalkodott bűnöző nem fog hisztériás iskolás lány módjára viselkedni. Ha valaki hidegvérrel megmérgezte Rosemary Bartont, és George Bartonnak egy ugyanolyan halálos adag ciánt készül beadni, annak vasból vannak az idegei. Egy Rosemarynek öltözött színésznő nem elég ahhoz, hogy az il ető elárulja magát. 
 	– Ha szabad rá emlékeztetnem, Macbeth, aki ugyancsak megátalkodott bűnöző volt, összeroppant, amikor a lakomán meglátta Banquo szel emét. 
 	– Igen, csakhogy Macbeth valóban kísértetet látott! Nem egy Banquo gönceibe bújtatott ripacsot! Hajlandó vagyok elismerni, hogy egy igazi kísértet magával hozhatja egy másik világ atmoszféráját. Sőt még azt is elismerem, hogy hiszek a kísértetekben, meg tanultam hinni az utóbbi fél évben – kiváltképp egy bizonyos kísértetben. 
 	– Nocsak… és kinek a kísértete az? 
 	– Rosemary Bartoné. Kinevethet, ha akar. Látni nem láttam, de a jelenlétét éreztem. Valamilyen okból nem nyughatik szegény lélek. 
 	– Tudnék mondani egy okot. 
 	– Mert meggyilkolták? 
 	– Vagy, mert – más nyelven szólva – kinyírták. Erről mi a véleménye. Mr. Tony Morelli? 
 	Csend lett. Anthony leült, cigarettáját a kályharostélyra hajította, és másikra gyújtott. 
 	Aztán azt kérdezte:
 	– Hogy jött rá? 
 	– Beismeri, hogy maga Tony Morel i? 
 	– Eszem ágában sincs tagadással vesztegetni az időt. 
 	Nyilván táviratozott már Amerikába, és megkapott minden adatot. 
 	– És azt is beismeri, hogy amikor Rosemary Barton rájött, hogy kicsoda, megfenyegette, hogy kinyírja, ha nem tartja a száját? 
 	– Minden elképzelhetőt megtettem annak érdekében, hogy megijesszem, és tartsa a száját – ismerte el nyugodtan Tony. 
 	Race ezredesen valami furcsa érzés lett úrrá. Ez a beszélgetés nem úgy alakult, ahogyan kel ett volna. 
 	Ránézett a vele szemben ülő, székében hanyagul hátradőlt alakra, és hirtelen elkapta valami furcsa, ismerős légkör. 
 	– Összegezzem, amit tudok magáról, Morel i? 
 	– Szórakoztató lenne. 
 	– Magát az Egyesült Ál amokban börtönbüntetésre ítélték az Ericsen repülőgépgyárban megkísérelt szabotázs miatt. 
 	Amikor letelt a büntetése, és kikerült a börtönből, a hatóságok szem elől vesztették. Legközelebb Londonban hal atott magáról: a Claridge-ben lakott, és Anthony Browne-nak hívták. Itt sikerült ismeretséget kötnie Lord Dewsburyvel, és rajta keresztül találkozott még néhány vezető fegyvergyárossal. Lord Dewsbury házában lakott, s mint a lord vendége, olyan dolgokba nyert bepil antást, amelyekbe sohase lett volna szabad belelátnia. A véletlenek különös egybeesése, Morel i, hogy röviddel a maga fontos gyárakban és üzemekben tett látogatásai után rejtélyes balesetek történtek, és néhány esetben csak hajszál 
 	híján 
 	nem 
 	következett 
 	be 
 	nagyobb
 	szerencsétlenség. 
 	– A véletlenek ilyetén egybeesése valóban különös –
 	mondta Anthony. 
 	– Végül, bizonyos idő múlva, ismét Londonban tűnt fel. 
 	felújította ismeretségét Iris Marle-lal, de különféle ürügyekkel nem akarta az otthonában is meglátogatni, nehogy a család rájöj ön, milyen szorossá vált a kapcsolatuk. Végül megpróbálta rávenni a lányt, hogy titokban kössenek házasságot
 	– Tudja – mondta Anthony – igazán bámulatos; hogy jött rá mindenre, nem a fegyverkezési ügyekre gondolok, hanem a Rosemary-nek szóló fenyegetésekre, meg az Iris fülébe suttogott gyengéd csacskaságokra. De az utóbbi ugyebár nem tartozik az elhárítás hatáskörébe? 
 	Race éles pil antást vetett rá. 
 	– Sok mindent meg kel magyaráznia, Morel i. 
 	– Korántsem. Tegyük fel, hogy a felsorolt tények igazak. És akkor mi van? A börtönbüntetésemet letöltöttem. Szert tettem néhány érdekes barátra. Beleszerettem egy elragadó lányba, és természetesen szeretném minél hamarabb elvenni. 
 	– Olyan hamar, hogy az esküvő meglegyen, mielőtt a családnak módjában lenne bármit is megtudnia az előéletéről. Iris Marle nagyon gazdag lány. 
 	Anthony egyetértően bólintott
 	– Tudom. És ahol sok a pénz, ott a család rendszerint undorítóan kíváncsi. Iris meg semmit sem tud sötét múltamról, őszintén szólva, szeretném, ha ezután sem tudna. 
 	– Tartok tőle, hogy hamarosan mindent meg fog tudni. 
 	– Kár – mondta Anthony. 
 	– Maga valószínűleg nincs tisztában azzal, hogy…
 	Anthony nevetve félbeszakította. 
 	– Ó, hadd folytassam én! Rosemary Barton ismerte bűnös múltamat tehát megöltem. George Barton gyanakodni kezdett rám, tehát megöltem! Most pedig Iris pénzére vadászom! Ez mind nagyon szépen hangzik, és remekül össze is il ik, csakhogy egy morzsányi bizonyíték sincs rá! 
 	Race néhány pil anatig figyelmesen mustrálta. Aztán felál t. 
 	– Amit mondtam, mind igaz. És mégis tévedés. 
 	Anthony átható pil antást vetett rá. 
 	– Mi a tévedés? 
 	– Maga. – Race lassan járkált föl-alá a szobában. – Minden remekül stimmelni látszott, amíg nem láttam magát – de most hogy láttam, nem stimmel. Maga nem bűnöző. S ha nem bűnöző, akkor közülünk való. Igazam van? 
 	Anthony némán ránézett és lassan, szélesen elmosolyodott Aztán halkan így felelt:
 	– Hát igen. Muris, hogy az ember mindig ráismer a magafajtára. Ezért is igyekeztem kerülni a magával való találkozást. Féltem, hogy kiszúrja, mi vagyok. Akkor még fontos volt, hogy senki se tudjon róla – fontos, egészen tegnapig. De most már, hála az égnek, kipukkant a léggömb! Felgöngyölítettük a három éve keresett nemzetközi terrorista szervezetet Én legalábbis három évig dolgoztam rajta. Elég háládatlan feladat volt. A soraikba kel ett férkőznöm, megnyernem a bizalmukat sőt: magam is kénytelen voltam beszál ni egyik akciójukba, hogy a hatóságok elkaphassanak és elítéljenek. A banda csak így hitte el, hogy valóban közéjük tartozom. 
 	Amikor kiszabadultam, csakugyan mozgásba lendültek körülöttem a dolgok. Sikerült közel kerülnöm a terroristák nemzetközi hálózatának központjához. Az ő ügynökükként jöttem Londonba, és szál tam meg a Claridge-ben. Az volt az utasítás, hogy igyekezzem baráti kapcsolatba kerülni Lord Dewsburyvel mint afféle úri naplopó, s mint vonzó fiatalembernek meg kel ett ismerkednem Rosemary Bartonnal. Csakhogy legnagyobb rémületemre kiderült: Rosemary valahonnan tudja, hogy Tony Morel i néven börtönben ültem Amerikában. Miatta ijedtem meg anynyira! 
 	Azok, akiknek „dolgoztam”, habozás nélkül megölték volna, ha rájönnek, hogy tudja. Mindent elkövettem, hogy ráijesszek, és tartsa a száját, de nem lehettek vérmes reményeim: Rosemary született fecsegő volt. Már arra gondoltam, legokosabb lesz, ha eltűnök a színről, amikor megláttam Irist amint lefelé jött egy lépcsőn. Megfogadtam, hogy mihelyt elvégeztem a feladatomat, visszajövök és feleségül veszem. 
 	
 	Amikor munkám tevőleges része véget ért, vissza is jöttem érintkezésbe léptem Irisszal, de a házuktól és a családtól távol tartottam magam, mert tudtam, hogy akkor elkezdenének érdeklődni utánam, márpedig nekem egy darabig még fedőnéven kel ett élnem. De aggódni kezdtem a lány miatt. Betegnek és riadtnak látszott – és George Barton mintha nagyon különös módon viselkedett volna. 
 	Sürgettem Irist, hogy szökjön meg velem és házasodjunk össze. Nem volt rá hajlamos. Lehet, hogy igaza volt. Azután odaráncigáltak arra az estélyre. George akkor említette, hogy maga is odajön, amikor éppen leültünk vacsorázni. 
 	Gyorsan 
 	közöltem 
 	vele, 
 	hogy 
 	találkoztam 
 	egy
 	ismerősömmel, és lehet, hogy korán el kel mennem. 
 	Valóban találkoztam egy ismerős amerikaival – Monkey Colemannel, bár ő nem emlékezett rám –, de én valójában a magával való találkozást akartam elkerülni. Még nem végeztem el egészen a feladatomat. 
 	Hogy utána mi történt azt már tudja. George meghalt. 
 	Nekem nincs közöm se az ő, se Rosemary halálához. Nem tudom ki ölte meg őket. 
 	– Elképzelése sincs róla? 
 	– Csakis a pincér lehetett vagy az asztalnál ülő öt személy közül valamelyik. Nem hinném, hogy a pincér volt. De nem voltam én sem, és Iris sem. Lehetett Sandra Farraday vagy Stephen Farraday, vagy a kettő együtt. De szerintem a legvalószínűbb, hogy Ruth Lessing volt az. 
 	– Van valami, ami alátámasztja ezt a feltevését? 
 	– Nincs. Csak azt látom a legvalószínűbbnek, hogy ő volt –
 	de halvány sejtelmem sincs róla, hogyan csinálhatta! 
 	Mindkét tragédia alkalmával olyan helyen ült az asztal mel ett hogy gyakorlatilag lehetetlennek látszik, hogy módjában 
 	lett 
 	volna 
 	valamit 
 	mesterkedni 
 	a
 	pezsgőspohárral. És minél többet gondolkodom a tegnap este történteken, annál lehetetlenebbnek tartom, hogy George-ot 
 	megmérgezték 
 	volna 
 	– 
 	és 
 	mégis
 	megmérgezték? –Anthony egy kis szünetet tartott. – És még valamit nem értek. Rájött már, hogy ki írta azokat a névtelen leveleket, amelyek Bartont arra késztették, hogy nyomozni kezdjen? 
 	Race tagadólag rázta a fejét. 
 	– Nem. Azt hittem, hogy rájöttem – de tévedtem. 
 	– Ugyanis ez azt jelenti, hogy valahol van valaki, aki tudja, hogy Rosemaryt meggyilkolták, és ha maga nem lesz elég éber, legközelebb azt a valakit fogják megölni! 
 	Tizenegyedik fejezet
 	Anthony azt az értesülést szerezte telefonon, hogy Lucil a Drake öt órakor elmegy teázni egy régi kedves barátnőjével. Számításba véve bizonyos eshetőségeket (Lucil a visszamegy az erszényéért, vagy elhatározza, hogy mégis visz magával esernyőt, vagy az utolsó pil anatban még rájön egy kis fecseghetnék a küszöbön), Anthony úgy időzítette a dolgot, hogy pontosan huszonöt perccel öt után érkezzen az Elvaston Square-re. Ő Irisszal akart találkozni, nem a nagynénjével. Márpedig ha egyszer Lucil a meglátja őt, akkor emberi számítás szerint nem sok esélye lesz rá, hogy zavartalanul beszélhessen szíve hölgyével. 
 	A szobalány (aki nem volt olyan pimasz, mint Betty Archdale) közölte, hogy Miss Iris épp az imént jött meg, és a dolgozószobában van. 
 	Anthony rámosolygott: – Maradjon csak, magam is megtalálom – s már indult is a dolgozószoba felé. 
 	Iris idegesen összerezzent, amikor belépett. 
 	– Ó, te vagy az? – fordult hátra. 
 	Anthony hozzásietett. 
 	
 	– Mi baj, édesem? 
 	– Semmi – Iris elhal gatott, aztán gyorsan hozzátette. –
 	Semmi. Csak majdnem elgázoltak. Én voltam a hibás. 
 	Alighanem annyira el voltam merülve a gondolataimba, hogy körül se néztem, amikor átmentem az úttesten, és egy kocsi olyan eszeveszett iramban kanyarodott be a sarkon, hogy hajszál híján úsztam csak meg. 
 	Anthony gyengéden megrázta. 
 	– Nem szabad ilyesmit csinálnod, Iris. Aggódom miattad. 
 	De nem azért, mert csak csodával határos módon menekültél meg egy autó kerekei alól, hanem mert a forgalmas utcán is ilyen elmerülten töprengsz valamin. Min töprengsz, drágám? Ugye, nyugtalanít valami? 
 	Iris bólintott Szomorúan emelte rá nagy, aggodalomtól elsötétült szemét. Anthony kiolvasta a tekintetéből, hogy mi a baj, mielőtt még Iris halkan, sietősen kimondta volna:
 	– Félek! 
 	Anthony visszanyerte szokott derűs nyugalmát. Leült Iris mel é a széles pamlagra. 
 	– Hal jam, mitől félsz. 
 	– Nem szívesen mondanám el neked, Anthony. 
 	– Ugyan már, ne viccelj. Úgy viselkedsz, mint a legócskább krimik hősnői, akik mindjárt az első fejezetben azzal kezdik, hogy nem mondhatnak el valamit csak azért, hogy a hős zűrbe keveredjen, és a könyv még vagy ötvenezer szóval hosszabb legyen. 
 	Iris gyengén elmosolyodott. 
 	– Szívesen elmondanám, Anthony, csak nem tudom, mit fogsz majd gondolni, és nem tudom, egyáltalán elhiszed-e…
 	Anthony feltartotta a kezét, és egymás után behajlította az uj ait
 	– Egy: törvénytelen gyerek. Kettő: zsaroló szerető. Három:
 	
 	…
 	Iris felháborodva szakította félbe:
 	– Ugyan. Nem ilyesmiről van szó. 
 	– Máris könnyebb a lelkem – mondta Anthony. – Hát akkor hal jam, csacsikám. 
 	Iris arca újra elborult
 	– Nem nevetnivaló. A… a tegnap estével függ össze. 
 	– Tessék? – Anthony hangja éles lett. 
 	Iris folytatta:
 	– Ott voltál reggel a vizsgálaton… hal ottad…
 	Elhal gatott
 	– Nem sokat hal ottam – mondta Anthony. – A rendőrorvos szakszerű előadást tartott a cianidokról általában, és a ciánkáli konkrétan George-ra gyakorolt hatásáról, aztán következett a rendőrségi jelentés, amelyet nem Kemp, hanem az a főfelügyelő terjesztett elő, akinek olyan csinos bajsza volt, és elsőnek érkezett a Luxembourgbe. Aztán George holttestét azonosította az irodafőnöke. Majd egy kel őképpen rugalmas halottkém a jövő hétre halasztotta a vizsgálat folytatását. 
 	– Én a felügyelőre gondolok – mondta Iris. – Előadta, hogy az asztal alatt találtak egy darab papírt, amelyen ciánkálinyomokat fedeztek fel. 
 	Anthony érdeklődő képet vágott. 
 	– Igen. Nyilvánvaló, hogy aki George poharába tette a mérget, egyszerűen az asztal alá dobta a papírt, amelyben a méreg volt. A legkézenfekvőbb, amit tehetett. Nem kockáztathatta meg, hogy nála találják. 
 	Meglepődve látta, hogy Iris erősen remegni kezd. 
 	– Ó, nem, Anthony. Nem úgy volt. 
 	– Hogy érted, drágám? Mit tudsz a dologról? 
 	Iris azt felelte:
 	– Azt a papírt én dobtam az asztal alá. 
 	
 	Anthony döbbenten nézett rá. 
 	– Hal gass meg, Anthony. Ugye, emlékszel a jelenetre, amikor George kiitta a pezsgőt, és aztán megtörtént az a dolog? 
 	Anthony bólintott. 
 	– Rémes volt, mint egy rossz álom. Akkor történt, amikor úgy látszott, hogy minden rendben van. Úgy értem, hogy amikor 
 	a 
 	műsor 
 	után 
 	kivilágosodott, 
 	nagyon
 	megkönnyebbültem. Hiszen tudod, hogy akkor találtuk halva Rosemaryt – és nem tudom, miért, de én úgy éreztem, hogy megint az fog történni… Úgy éreztem, hogy ott lesz holtan, az asztalra borulva…
 	– De drágám…
 	– Igen, tudom. Csak az idegeim. A lényeg az, hogy ott ültünk, és nem történt semmi szörnyűség, és úgy látszott, hogy végre tényleg túl vagyunk az egészen, és… nem is tudom, hogy magyarázzam meg… újra lehet kezdeni. 
 	Aztán elmentem táncolni George-dzsal, és végre megint igazán jól éreztem magam, aztán viszszamentünk az asztalhoz. Akkor George egyszerre csak elkezdett Rosemaryről beszélni, és felkért minket hogy igyunk az emlékére, és aztán meghalt ő, és újrakezdődött a lidércnyomás. 
 	Úgy éreztem, mintha megbénultam volna. Csak ál tam ott és remegtem. Te odajöttél, hogy megnézd George-ot én egy kicsit hátraléptem, és jöttek a pincérek, és valaki orvosért ment. Én meg egész idő alatt csak ál tam ott, dermedten. Aztán hirtelen úgy éreztem, hogy valami gombóc jön fel a torkomon, könnyek kezdtek csurogni az arcomon, gyorsan kinyitottam a retikülömet hogy elővegyem a zsebkendőmet. Kotorászni kezdtem benne, tulajdonképpen nem is néztem oda, úgy vettem ki a zsebkendőmet, 
 	de 
 	valami 
 	volt 
 	benne 
 	– 
 	egy
 	
 	összehajtogatott papírdarabka, amilyenben a patikában adják a porokat. Csakhogy amikor elindultam hazulról, ez nem volt a táskámban. Anthony! Nem volt semmi ilyesmi! 
 	Én magam raktam be a holmijaimat az üres retikülbe: egy púdertartót, egy rúzst, a zsebkendőmet, a kisfésűmet a tokjában, egy egyshil ingest és néhány hatpennyst. Azt a papírt másvalaki tette a retikülömbe – csak így történhetett. És eszembe jutott, hogy ugyanilyen papírt találtak Rosemary retiküljében is, miután meghalt, és azon is ciánnyomok voltak. Megrémültem, Anthony, iszonyúan megrémültem. Elernyedtek az uj aim, s az a kis papír a zsebkendőmről az asztal alá esett. Ott hagytam. Nem szóltam róla senkinek. Nagyon meg voltam ijedve. Valaki azt akarta, hogy az legyen a látszat, hogy én öltem meg George-ot. Pedig nem én öltem meg! 
 	Anthony füttyentett egy hosszút. 
 	– És senki sem vette észre? – kérdezte. 
 	Iris habozott. 
 	– Nem tudom biztosan – mondta vontatottan. – Azt hiszem, Ruth észrevette. De olyan kábán nézett, hogy nem tudom, valóban látta-e, vagy csak úgy bámult rám, kifejezéstelenül. 
 	Anthony megint füttyentett egyet
 	– Hát ez aztán szép kis kalamajka. 
 	Iris hozzátette. 
 	– Borzasztó volt. Úgy féltem, hogy rájönnek. 
 	– Csak azt nem értem, hogy nem voltak rajta az uj lenyomataid. 
 	Ilyenkor 
 	a 
 	legelső 
 	dolog, 
 	hogy
 	uj lenyomatokat keresnek. 
 	– Valószínűleg azért mert csak a zsebkendőn keresztül fogtam. 
 	Anthony bólintott. 
 	– Szerencséd volt
 	– De ki tehette a retikülömbe? Egész este nálam volt. 
 	
 	– Könnyebben beletehették. mint gondolod. Amikor a műsor után táncolni mentetek, ott hagytad az asztalon. 
 	Akkor babrálhatott vele valaki. Aztán ott a többi nő. El tudnád nekem játszani, hogyan viselkedik egy nő a hölgyek öltözőjében? Erről nekem fogalmam sincs. Egy kupacba gyűlve fecsegtek, vagy mindenki más tükörben nézegeti magát? 
 	Iris elgondolkozott. 
 	– Mind ugyanahhoz az öltözőasztalhoz mentünk – egy hosszú, tükrös asztal volt Letettük a retiküljeinket és megnéztük magunkat a tükörben. Tudod. 
 	– Nem nagyon. Folytasd. 
 	– Ruth bepúderezte az orrát. Sandra megigazította a haját, beljebb nyomott egy hajtűt, én levettem a rókakucsmámat, odaadtam a ruhatárosnőnek, aztán észrevettem, hogy valami piszok van a kezemen, és a mosdókagylóhoz léptem. 
 	– A retikülödet a tükrös asztalon hagytad? 
 	– Igen. És megmostam a kezemet. Ruth, azt hiszem, még mindig az arcán babrált, Sandra leadta a kabátját a ruhatárban, aztán visszament a tükörhöz, aztán Ruth is odajött, és kezet mosott, én meg visszamentem az asztalhoz, és egy kicsit még igazítottam a hajamon. 
 	– Tehát a két nő közül akármelyik betehetett valamit a retikülödbe, anélkül hogy észrevetted volna? 
 	– Igen, csak nem tudom elképzelni, hogy akár Ruth, akár Sandra képes lett volna ilyesmire. 
 	– Túl jó véleményed van az emberekről. Sandra afféle gótikus lélek, aki a középkorban máglyán égettette volna meg az el enségeit. Ruth-ról pedig el tudom képzelni, hogy nála tehetségesebb méregkeverő nem járt még a földön. 
 	– Ha Ruth volt miért nem szólt, amikor látta, hogy leejtem? 
 	– Itt megfogtál. Ha Ruth tett volna a retikülödbe ciánkálit gondja lett volna rá, hogy ne szabadulhass meg tőle. Tehát úgy látszik, nem Ruth volt. Voltaképpen az a legvalószínűbb, hogy a pincér volt. A pincér! A pincér! Csak legalább lenne a dologban egy idegen pincér, egy olyan pincér, akit kizárólag erre az estére alkalmaztak. De hát csak Giuseppe van meg Pierre, akik sehogy se il enek a képbe…
 	Iris felsóhajtott
 	– Most már örülök, hogy elmondtam. Ugye; senki sem tudja meg? Csak te meg én fogunk tudni a dologról? 
 	Anthony kicsit zavartan nézett rá. 
 	– Nem egészen így lesz, Iris. Az a helyzet hogy most szépen taxiba ülsz velem, és elmegyünk a jó öreg Kemphez. Nem rejthetjük a dolgot véka alá. 
 	– Jaj, ne. Anthony! Azt fogják hinni, hogy én öltem meg George-ot
 	– Biztosan azt fogják hinni, ha később rájönnek, hogy te csak lapítottál, és egy szót sem szóltál a dologról! Akkor már hiába fogsz magyarázkodni. Ha most önként elmondod, valószínűleg elhiszik. 
 	– Kérlek, Anthony! 
 	– Nézd, Iris, benne vagy a pácban. De mindentől eltekintve, van valami, amit úgy hívnak, hogy igazság. Nem gondolhatsz csak a saját bőrödre, a saját biztonságodra, ha az igazságszolgáltatásról van szó. 
 	– Ó, Anthony, muszáj ilyen fennköltnek lenned? 
 	– Ez nagyon cseles ütés volt – mondta Anthony. – De akkor is elmegyünk Kemphez! Méghozzá azonnal! 
 	Iris vonakodva követte a hal ba. A kabátja ott feküdt egy székre dobva. Anthony felvette, hogy rásegítse. 
 	Iris szemében lázadozás és félelem ült, de Anthony hajthatatlan maradt. Azt mondta:
 	– A Square sarkán fogunk egy taxit. 
 	
 	Már majdnem a hal ajtóhoz értek, amikor valaki megnyomta a csengőt, hal ották, amint az alagsorban berreg. 
 	Iris felkiáltott:
 	– Erről megfeledkeztem! Ez Ruth. Abban maradtunk, hogy ha végzett az irodában, idejön, hogy megbeszéljük a temetéssel kapcsolatos tennivalókat. Három nap múlva lesz. Gondoltam, jobb olyankor elintézni a dolgot, amikor Lucil a néni nincs itthon. Csak összezavarna mindent. 
 	Anthony előrelépett kinyitotta az ajtót megelőzve a szobalányt, aki futva jött fel a lépcsőn. 
 	– Jól van, Evans – mondta Iris, mire a lány visszament. 
 	Ruth fáradtnak és kicsit ziláltnak látszott. Egy nagy méretű
 	aktatáska volt nála. 
 	– Elnézést a késésért, de a földalattin iszonyú volt a zsúfoltság, ráadásul három buszt kel ett kivárnom, és sehol nem akadt egy taxi. 
 	Ez a mentegetődzés, gondolta Anthony, valahogy nem il ik a gyakorlatias Ruth hoz. Ez is arra val , hogy George halála még ezt a tökéletesen működő gépezetet is képes volt megzavarni. 
 	Iris azt mondta:
 	– Nem mehetek veled, Anthony. Ruthnak meg nekem muszáj megbeszélnünk a dolgokat
 	Anthony határozottan kijelentette:
 	– Sajnos, ez fontosabb… Végtelenül sajnálom, Miss Lessing, hogy Irist csak úgy elvonszolom innen, de valóban fontos dologról van szó. 
 	Ruth habozás nélkül válaszolt:
 	– Kérem, Mr. Browne. Meg tudom beszélni a dolgokat Mrs. 
 	Drake-kel is, ha hazajön. – Halványan elmosolyodott: –
 	Egészen jól tudok bánni vele. 
 	– Bizonyos vagyok benne, hogy mindenkivel jól tud bánni. 
 	Miss Lessing – mondta elismerően Anthony. 
 	
 	– Talán annyit azért megmondhatna, Iris, hogy nincs-e valami különleges kívánsága. 
 	– Nincs. Csak azért akartam, hogy mi beszéljük meg a dolgokat, mert Lucil a néni kétpercenként változtatja a véleményét és ez elég kínos lesz magának. Úgyis rengeteg a dolga! De nekem teljesen mindegy, milyen temetés lesz! 
 	Lucil a néni szereti a temetéseket én viszont gyűlölöm őket. 
 	Persze, a halottakat el kel temetni, de utálom, amikor olyan hűhót csapnak a temetés körül. Annak már úgyis mindegy, akit temetnek. Messze van már az egésztől. A halottak nem térnek viszsza. 
 	Ruth nem válaszolt mire Iris különös, kihívó hangon megismételte:
 	– A halottak nem térnek vissza! 
 	– Gyerünk – mondta Anthony, és kitessékelte a lányt a nyitott ajtón. 
 	Egy cirkáló taxi éppen akkor hajtott át lassan a Square-en. 
 	Anthony intett neki. és besegítette Irist
 	– Mondd gyönyörűségem – kérdezte, miután a sofőrt a Scotland Yardhoz irányította – mit éreztél, ki van ott a hal ban, amikor olyan makacsul erősítgetted, hogy aki meghalt az meghalt? George vagy Rosemary? 
 	– Senki! Az égvilágon senki! Egyszerűen csak gyűlölöm a temetéseket. Mondtam. 
 	Anthony sóhajtott egyet – Úgy látszik, én lettem dilis! 
 	Tizenkettedik fejezet
 	Három férfi ült a kerek márványasztalka körül. Race ezredes és Kemp főfelügyelő erősen tanninos, sötétbarna teát ivott, Anthony csészéjében az a bizonyos lé lötyögött, amelyről az angolok azt hiszik, hogy kávé. Anthony ugyan nem hitte ezt, de feláldozta magát, hogy egyenlő feltételek mel ett vehessen részt a másik két férfi megbeszélésén. 
 	Kemp főfelügyelő, miután gondosan el enőrizte Anthony okmányait, elfogadta kol égájának. 
 	– Ha engem kérdeznek – mondta a főfelügyelő, miközben néhány kockacukrot ejtett a fekete főzetbe, és megkavarta –, ez az ügy sohasem fog bíróság elé kerülni. 
 	Sohasem fogunk bizonyítékot találni. 
 	– Gondolja? – kérdezte Race. 
 	Kemp bólogatott és óvatosan kortyolt egyet a teából. 
 	– Egyeden reményünk az volt, hogy sikerül bizonyítanunk: ötük közül az egyik vásárolt vagy használt ciánt. De mindegyikük esetében hoppon maradtam. Ez is azoknak az eseteknek az egyike lesz, amikor az ember tudja, ki a tettes, de nem tudja bebizonyítani. 
 	– Szóval maga tudja? – nézett rá érdeklődve Anthony. 
 	– Mindenesetre majdnem biztos vagyok benne. Lady Alexandra Farraday. 
 	– Tehát maga rá tippel? – kérdezte Race. – Indokolás? 
 	– Megkapja. Szerintem az a fajta nő, aki őrülten féltékeny. 
 	És zsarnokoskodó is. Mint az a történelemből ismert királynő – nem tudom már milyen Eleanor, aki addig követte a nyomokat, amíg el nem jutott a Szépséges Rosamund lugasáig, és felkínálta neki a választást: tőr vagy méregpohár. 
 	– Ebben az esetben viszont – mondta Anthony – a Szépséges Rosemarynek nem kínáltak fel semmiféle választást. 
 	Kemp főfelügyelő folytatta:
 	– Valaki megokosítja Mr. Bartont. Elkezd gyanakodni – s merem ál ítani, hogy a gyanúi eléggé konkrétak voltak. Nem ment volna el odáig, hogy házat vásárol vidéken, ha nem akarja szemmel tartani Farradayéket. És ezt valószínűleg nem is nagyon leplezte előttük – makacsul ragaszkodott hozzá, hogy vegyenek részt azon a vacsorán. S az a nő
 	nem az a majd-meglátjuk-hogy-alakul fajta. Zsarnoki természet egyből végzett vele. Ez eddig csak teória, mondhatják, és csak a jel emére van alapozva. De hozzátehetek még valamit: az egyetlen személy, akinek lehetősége volt rá, hogy Mr. Barton poharába ejtsen valamit közvetlenül azelőtt mielőtt az ivott belőle, csakis a jobbján ülő hölgy lehetett. 
 	– És senki sem látta, amikor beleejtette? – mondta Anthony. 
 	– Nem. Lehetőségük lett volna rá mégse látták. Az a nő
 	alighanem nagyon ügyes. 
 	– Valóságos bűvész. 
 	Race köhécselt. Előszedte a pipáját, és tömködni kezdte. 
 	– Csak egy apróság. Feltéve, hogy Lady Alexandra zsarnokoskodó, féltékeny, szenvedélyesen imádja a férjét, feltéve, hogy még egy gyilkosságtól sem riad vissza, el tudja róla képzelni, hogy terhelő bizonyítékot csempésszen egy lány retiküljébe? Gondolja meg: egy teljesen ártatlan lányéba, aki soha nem keresztezte az útjait? Il ik ez a Kidderminsterek tradícióihoz? 
 	Kemp felügyelő kényelmetlenül fészkelődött a székén, és a teáscsészéjébe bámult. 
 	– A nők nem játszanak krikettet – mondta. – Ha erre gondol. 
 	– Ami azt il eti, elég sok nő játszik – felelte mosolyogva Race. – De úgy látom, mintha kényelmetlenül érezné magát, és ez örömmel tölt el. 
 	Kemp úgy tért ki a dilemma elől, hogy atyáskodó arckifejezéssel Anthonyhoz fordult. 
 	– Apropó, Mr. Browne (ha megengedi, továbbra is így szólítom), igazán hálás vagyok magának, hogy ma délután minden teketória nélkül elhozta hozzám Miss Marle-t hogy előadja ezt a históriát. 
 	– Gyorsan kel ett cselekednem – mondta Anthony. – Mert ha várok, valószínűleg egyáltalán nem hozhattam volna. 
 	– Persze, nem akart jönni – mondta Race ezredes. 
 	– Alaposan felizgatta magát szegényke – mondta Anthony. 
 	– De azt hiszem, ez természetes. 
 	– Nagyon is természetes – mondta a felügyelő, és még egy csésze teát töltött magának. Anthony óvatosan hörpintett egyet a kávéjából. 
 	– Nos – folytatta Kemp – azt hiszem, sikerült megkönnyebbülnie, és boldogan ment haza. 
 	– Remélem, hogy a temetés után lemegy egy kicsit vidékre
 	– mondta Anthony. 
 	– Huszonnégy órai távol ét Lucil a néni folyton pergő
 	nyelvétől szerintem mindenképpen jót fog neki tenni. 
 	– Lucil a néni fecsegésének is hasznát lehet venni –
 	mondta Race. 
 	– Hát akkor csak élvezze maga – mondta Kemp. – Még szerencse, hogy nem tartottam szükségesnek gyorsírással jegyeztetni a val omását. A szegény gyorsíró már rég kórházban feküdne. 
 	– Lehet, hogy igaza van, főfelügyelő – mondta Anthony –, amikor azt mondja, hogy ez az ügy sohase fog bíróság elé kerülni – bár ez nem valami boldogító tudat
 	–, de van valami, amit máig sem tudunk: ki írta azokat a leveleket 
 	George 
 	Bartonnak, 
 	hogy 
 	a 
 	feleségét
 	meggyilkolták? Halvány sejtelmünk sincs róla. 
 	Race megkérdezte: – Maga még mindig ugyanarra a személyre gyanakszik, Browne? 
 	– Ruth Lessingre? Igen, változatlanul őrá. Magától tudom, hogy beval otta: szerelmes volt George-ba. Rosemary mindenki szerint nagyon utálatosan viselkedett vele. 
 	Képzeljük csak el: hirtelen felvil an előtte a lehetőség, hogy megszabaduljon Rosemarytől, és szilárdan meg van győződve róla, hogy ha Rosemary nem ál na az útjában, azonnal George felesége lehetne. 
 	– Ezt mind elfogadom – mondta Race. – Ruth Lessingben valóban 
 	megvan 
 	az 
 	a 
 	higgadt 
 	gyakorlatias
 	cselekvőképesség, amel yel ki lehet tervelni és véghez lehet vinni egy gyilkosságot és valószínűleg hiányzik belőle a szánalom, ami lényegében a beleélési képesség terméke. Jó, legyen, mondjuk, hogy csakugyan ő követte el az első gyilkosságot De nem tudom elképzelni, hogy a másodikat is ő követte volna el. Egyszerűen nem hiszem el róla, hogy pánikba esik, és megmérgezi azt az embert, akibe szerelmes, és akihez feleségül akar menni! És még valami, ami kizárja, hogy ő a gyilkos: miért nem beszélt, ha látta, hogy Iris az asztal alá dobja a ciánkális papírt? 
 	– Talán nem látta – vetette fel némi kétel yel a hangjában Anthony. 
 	– Én biztos vagyok benne, hogy látta – mondta Race. –
 	Amikor kihal gattam, az volt a benyomásom, hogy valamit elhal gat. És maga Iris Marle is azt hiszi, hogy Ruth Lessing látta. 
 	– Hát akkor hal juk magát, ezredes – szólította fel Kemp. –
 	Maga kit „szúrt ki”? Mert feltételezem, hogy kiszúrt valakit igaz? 
 	Race bólintott
 	– Hát akkor ki vele. Legyen tisztességes a játszma. Ha egyszer meghal gatta a mi elképzelési sínket és el envetéseket tett
 	Race elgondolkozó tekintete Anthonyra esett, és meg is ál apodott rajta. 
 	Anthony felhúzta a szemöldökét
 	– Csak nem azt akarja mondani, hogy még mindig engem tart a gonosztevőnek? 
 	
 	Race lassan megcsóválta a fejét
 	– Nem tudok olyan okot elképzelni, amiért maga ölte volna meg George Bartont. Azt hiszem, tudom, ki ölte meg őt –
 	és Rosemary Bartont is. 
 	– Na ki? 
 	Race eltűnődve válaszolt:
 	– Érdekes, hogy mind nőkre gyanakszunk. Én is egy nőre gyanakszom. – Szünetet tartott, aztán halkan kimondta: –
 	Szerintem Iris Marle a tettes. 
 	Anthony nagy zaj al hátralökte a székét Arca egy pil anatra bíborvörösre gyúlt
 	– azután nem csekély önuralommal erőt vett magán. 
 	Amikor megszólalt a hangja remegett egy kicsit, de ugyanolyan könnyed és gunyoros volt, mint máskor. 
 	– Nos, mindenesetre vegyük fontolóra ezt a lehetőséget is
 	– mondta. – Miért Iris Marle az? És ha ő, miért mesélte el nekem önként, hogy ő ejtette az asztal alá azt a ciános papírt? 
 	– Azért – mondta Race –, mert tudta, hogy Ruth Lessing meglátta. 
 	Anthony oldalra hajtotta a fejét és gondolkodott. Végül is bólintott. 
 	– Rendben – mondta. – Folytassa. Miért őt gyanúsítja első
 	helyen? 
 	– Az indítéka miatt – válaszolta Race. – Rosemaryre hatalmas vagyon maradt, amiből Irisnek nem járt semmi. 
 	Elképzelhető, hogy évekig gyötörte az érzés, hogy méltatlanul jártak el vele. Tudta, hogy ha Rosemary gyermektelenül hal meg, reá szál . És Rosemary lehangolt, boldogtalan volt, megviselte az influenza: pontosan ilyen esetekben fogadják el minden további nélkül, hogy öngyilkosság történt
 	– Helyes, csináljon csak szörnyeteget a lányból! – mondta Anthony. 
 	– Nem szörnyeteg - mondta Race. – Más okom is van rá, hogy őt gyanúsítsam, lehet, hogy erőltetettnek tűnik: Victor Drake. 
 	– Victor Drake? – meredt rá Anthony. 
 	– A rossz vér. Mert nem egészen hiába hal gattam végig Lucil a Drake-et Mindent megtudtam a Marle családról. 
 	Victor Drake nem is annyira gyenge jel em, inkább a velejéig romlott. Az anyja hígeszű, semmire sem képes odafigyelni. Hector Marle gyenge jel emű, gonosz és részeges. Rosemary érzelmileg labilis. A család egész története csupa gyöngeség, bűn és ál hatatlanság. Mind hajlamossá tesz akár gyilkosságra is. Ez is lehet indíték. 
 	Anthony cigarettára gyújtott. Remegett a keze. 
 	– És azt nem tudja elképzelni, hogy egy gyönge vagy akár rossz törzsből is sarjadhat egészséges hajtás? 
 	– Természetesen előfordulhat. De nem vagyok benne bizonyos, hogy Iris Marle egészséges hajtás. 
 	– S az én szavam nem számít – mondta Anthony vontatottan. – Mivel én szerelmes vagyok bele. George megmutatta neki azokat a leveleket, mire ő begyul adt és megölte. Ugye, így szólna a mese? 
 	– Igen. Az ijedelemnek feltétlenül szerepe van az ő
 	esetében. 
 	– És hogyan juttatta a mérget George pezsgőspoharába? 
 	– Ezt beismerem, nem tudom. 
 	– Örülök, hogy van valami, amit nem tud. – Anthony előre-hátrahintázott a székén. Szemében dühös, vészjósló szikrák vil antak. – És van mersze mindezt a képembe mondani. 
 	Race nyugodtan így felelt:
 	– Úgy gondoltam, hogy el kel mondanom. 
 	Kemp érdeklődéssel figyelte őket, de nem szólt semmit. 
 	
 	Szórakozottan kavargatta a teáját. 
 	– Hát jó. – Anthony kiegyenesedett. – A helyzet megváltozott. Semmi értelme itt ülnünk egy asztal körül, undorító löttyöket iszogatnunk, és akadémikus elméletekkel szórakoztatnunk egymást. Ezt az ügyet meg kel oldani. 
 	Feleletet kell találnunk minden kérdésre, és el kell jutnunk az igazsághoz. Ez a munka rám vár – és el is fogom végezni. Kiderítem, ami még homályos, mert akkor az egészre is fény derül. 
 	Még egyszer leszögezem, mik a problémák: Ki tudta, hogy Rosemaryt meggyilkolták? Ki írta ezt meg George-nak? 
 	Miért írták meg neki? 
 	Most következzenek maguk a gyilkosságok. Az elsőt iktassuk ki. Túl régen történt és nem tudjuk pontosan, hogyan történt. De a második gyilkosság a szemem előtt játszódott le. Láttam, amikor megtörtént. Tehát tudnom kel ene, hogyan történt. Az eszményi időpont ahhoz, hogy valaki ciánt tegyen George poharába, a műsor alatt volt –
 	de akkor nem tehették bele, mert közvetlenül utána ivott a poharából. Láttam, hogy ivott. S az után, hogy ivott, senki nem tett semmit a poharába. Senki nem nyúlt a poharához, és mégis: amikor legközelebb ivott belőle, tele volt ciánnal. 
 	Nem mérgezték meg – és mégis megmérgezték! Cián volt a poharában – de nem tehette bele senki! Előbbre jutottunk? 
 	– Nem – mondta Kemp felügyelő. 
 	– Úgy van – mondta Anthony. – A dolog most lép át a bűvészmutatványok 
 	körébe. 
 	Vagy 
 	a 
 	szel emek
 	birodalmába. Hadd körvonalazzam a magam okkult teóriáját. Mialatt táncoltunk, Rosemary szel eme ott lebeg George pohara körül, és belepottyant egy kis ügyesen materializált ciánt – minden szel em tud ektoplazmából ciánt készíteni. George visszajön, iszik Rosemaryre és… ó, jóságos úristen! 
 	A másik kettő kíváncsian bámult rá. Anthony mindkét tenyerét a fejére szorította. Szemmel láthatólag kínlódva hintázott jobbra-balra a székén. Aztán megszólalt:
 	– Megvan… megvan… a retikül… a pincér…
 	– A pincér? – fülelt fel Kemp. 
 	Anthony a fejét rázta. 
 	– Nem, nem. Nem arra gondolok, amire maga. Egyszer eszembe jutott, hogy nekünk egy olyan pincér kel ene, aki nem pincér, hanem bűvész – egy olyan pincér, akit csak az előtte való nap fogadtak fel. Ehelyett egy olyan pincérünk van, aki világéletében pincér volt – és egy kis pincér, aki vérbeli pincérivadék – egy angyali, minden gyanú fölött ál ó pincérfiú. Aki még most is minden gyanú fölött ál – holott eljátszotta a maga kis szerepét! Méghozzá, uramisten, főszerepét! 
 	Rámeredtek. 
 	– Nem értik? Egy pincér megmérgezhette a pezsgőt, de a pincér nem. Senki sem nyúlt George poharához, de George-ot megmérgezték. Az egy – határozatlan névelő. 
 	Az a – határozott névelő. George pohara! George! Két különböző dolog. És a pénz – a temérdek pénz! És ki tudja
 	– talán szerelem is? Ne nézzenek úgy rám, mintha megőrültem volna. Jöj enek, mutatok valamit. 
 	Hátralökte a székét, felugrott, és karon ragadta Kempet. 
 	– Jöj ön velem. 
 	Kemp sajnálkozó pil antást vetett félig telt csészéjére. 
 	– Fizetnünk kel ene – mormogta. 
 	– Nem, nem, egy perc múlva itt leszünk. Jöj ön. Mutatnom kel valamit odakint. Jöj ön maga is, Race. 
 	Félrelökte az asztalt, és kivonszolta őket az előcsarnokba. 
 	– Látják ott azt a telefonfülkét? 
 	– Igen. És? 
 	
 	Anthony a zsebében kotorászott. 
 	– Az ördög vigye el, nincs kétpennysem. Nem számít. Ha meggondolom, jobb, ha nem is így csinálom. Menjünk vissza. 
 	Visszatértek a helyiségbe. Elsőnek Kemp lépett be, azután Race, karján Anthony kezével. 
 	Kemp bosszúsan ült le, és felvette a pipáját. Gondosan kifújta, aztán piszkálni kezdte egy hajtűvel, amelyet a mel ényzsebéből vett elő. 
 	Race a homlokát ráncolva, zavartan méregette Anthonyt. 
 	Hátradőlt felemelte a csészéjét és kiitta. 
 	– Az istenfáját! – kiáltott fel dühösen. – Ebben cukor van! 
 	Átnézett az asztal fölött, és látta, hogy Anthony elmosolyodik. 
 	– Hé – mondta Kemp, mikor ő is kortyolt egyet a csészéjéből. – Mi a fene ez? 
 	– Kávé – felelte Anthony. – És nem hinném, hogy ízlene magának. Nekem nem ízlett. 
 	Tizenharmadik fejezet
 	Anthony élvezettel nyugtázta, hogy mindkét társának a szemében felvil ant a megértés szikrája. 
 	De elégedettsége nem sokáig tartott, mert szinte fizikai erővel kólintotta főbe egy újabb gondolat
 	Hangosan kitört:
 	– Úristen – az autó! 
 	Felugrott
 	– Én hülye! Milyen ostoba voltam! Elmondta, hogy majdnem elgázolta egy autó, és szinte oda se figyeltem. 
 	Induljunk, gyorsan! 
 	Kemp megnyugtatta. 
 	– Amikor távozott a Yardról, azt mondta, egyenesen hazamegy. 
 	– Igen. De miért nem mentem vele? 
 	– Ki tartózkodik a házban? – kérdezte Race. 
 	– Ruth Lessing volt ott. Mrs. Drake-et várta. Lehet, hogy még mindig a temetésről tárgyalnak. 
 	– Meg még sok mindenről, ahogy én Mrs. Drake-et ismerem – mondta Race. Majd hirtelen megkérdezte: –
 	Vannak Iris Mariénak más rokonai is? 
 	– Tudtommal nincsenek. 
 	– Azt hiszem, értem, mire gondol. De hát – lehetséges ez fizikailag? 
 	– Azt hiszem, igen. Gondolja csak meg, mi mindent fogadtunk el egyetlen személy kijelentései alapján. 
 	Kemp fizetett. Miközben kifelé siettek, Kemp megkérdezte:
 	– Gondolja, hogy Miss Marle életveszélyben forog? 
 	– Igen. 
 	Anthony halkan káromkodott egyet, és intett egy taxinak. 
 	Mindhárman beszál tak. A sofőrnek megmondták, hogy hajtson az Elvaston Square-re, amilyen gyorsan csak tud. 
 	Kemp halkan megszólalt:
 	– Egyelőre csak általánosságban értem a dolgot. De Farraday-éket mindenesetre kizárja. 
 	– Igen. 
 	– Hála az égnek! De elképzelhető egy újabb kísérlet – ilyen hamar? 
 	– Minél hamarabb, annál több a remény rá, hogy sikerül –
 	mondta Race. – Mielőtt még rátalálnánk a helyes nyomra. 
 	Harmadszorra sikerül – nyilván ez a jelszavuk. – Aztán hozzátette: – Iris Marle, Mrs. Drake jelenlétében közölte velem, hogy feleségül megy magához, amikor csak akarja. 
 	Szaggatottan társalogtak, mert a taxisofőr szó szerint vette, amit kértek tőle, lelkesen vette a kanyarokat, és vágott át a forgalmon. 
 	
 	Az Elvaston Square soha nem látszott békésebbnek. 
 	Anthony, aki csak erőlködve tudott átváltani szokott hűvös modorára, ezt morogta:
 	– Akárcsak a moziban. Az ember a végén teljesen bolondnak érzi magát. 
 	De már ott ál t a bejárati lépcső tetején, és nyomta a csengőt Közben Race kifizette a taxit, Kemp pedig felfelé igyekezett a lépcsőn. 
 	A szobalány kinyitotta az ajtót. 
 	Anthony feszülten megkérdezte:
 	– Miss Iris hazajött már? 
 	Evans egy kicsit meglepődött. 
 	– Persze, uram. Fél órával ezelőtt. 
 	Anthony megkönnyebbülten felsóhajtott. A házban minden olyan nyugodt és hétköznapi volt, hogy elszégyel te magát az iménti, melodrámába il ő félelmei miatt. 
 	– Hol van? 
 	– Gondolom, a nappaliban, Mrs. Drake-kel. 
 	Anthony bólintott, és nagy léptekkel elindult felfelé a lépcsőn. Race és Kemp szorosan a nyomában. 
 	A nyugalmas nappali szobában ernyőzött lámpák égtek. 
 	Lucil a Drake, akárcsak egy terrier a zsákmány reményében, buzgón kutatott az íróasztal rekeszeiben, és közben hangosan beszélt magában:
 	– Istenem, istenem, hová is tehettem Mrs. Marsham levelét? Na, nézzük csak…
 	– Hol van Iris? – kérdezte váratlanul Anthony. 
 	Lucil a megfordult és nagyot nézett. 
 	– Iris? Ö… már elnézést kérek! – Kihúzta magát. –
 	Szabadna tudnom, hogy ön kicsoda? 
 	Race előlépett Anthony mögül, mire Lucil a arca felderült. 
 	Kemp főfelügyelőt, aki harmadiknak lépett a szobába, még észre sem vette. 
 	
 	– Ó, istenem, Race ezredes! Milyen kedves, hogy eljött! 
 	Bárcsak valamivel korábban jött volna, milyen szívesen megbeszéltem volna önnel a temetés részleteit; egy férfi tanácsa mégiscsak értékesebb, és én különben is annyira izgatott vagyok, mondtam is Miss Lessingnek, hogy már gondolkozni se tudok, és meg kel mondanom, hogy Miss Lessing ezúttal igazán rendes volt, és felajánlotta, hogy mindent elintéz, csakhogy levegye a terheket a vál amról, de 
 	persze, 
 	ahogy 
 	nagyon 
 	okosan 
 	mondta, 
 	azt
 	természetesen nekem kel a leginkább tudnom, melyek voltak George kedvenc templomi énekei – nem mintha valóban tudnám, mert George, sajnos, nem járt valami gyakran templomba, de persze, mint egyházi személy felesége – il etve özvegye –, tudom, melyik az alkalomhoz il ő…
 	Race 
 	kihasználta 
 	a 
 	lélegzetvételnyi 
 	szünetet, 
 	és
 	közbevágott:
 	– Hol van Miss Marle? 
 	– Iris? Nemrég jött haza. Azt mondta, hogy fáj a feje, és egyenesen felmegy a szobájába. Tudja, manapság a lányokban nincs elég életerő – nem esznek elég spenótot
 	–, meg aztán kifejezetten nem szeret beszélni a temetésről, de hát valakinek csak el kel intézni ezt is – és az ember szeretné úgy érezni, hogy minden tőle telhetőt megtett, s a halott megkapja a neki járó tiszteletet, nem mintha ezeket a halottszál ító autókat igazán tiszteletteljesnek tartanám –
 	ugye, érti, mire gondolok, nem olyanok, mint a lovak, a hosszú fekete farkukkal –, de persze rögtön azt mondtam, menjen csak fel, és Ruth – Ruthnak szólítottam, nem Miss Lessingnek
 	– meg én remekül elboldogultunk, Iris nyugodtan ránk bízhatta a dolgot. 
 	Kemp megkérdezte:
 	
 	– Miss Lessing elment? 
 	– Igen, mindenben megál apodtunk, és Miss Lessing körülbelül tíz perce elment. Magával vitte a gyászjelentés szövegét is, ami majd a lapokba kerül. Az adott körülmények között virág, persze, nem lesz – Westbury kanonok végzi a szertartást…
 	Miközben a szóáradat csak hömpölygött, hömpölygött, Anthony csendesen kiosont az ajtón. Már odakinn volt, amikor Lucil a hirtelen abbahagyta az előadást, és megkérdezte:
 	– Ki az a fiatalember, aki magával jött? Először nem tudtam, hogy maga hozta. Azt hittem, ő is azok közül a szörnyű riporterek közül való. Hogy mennyi bajunk volt velük! 
 	Anthony fürgén vette a lépcsőfokokat. Lépteket hal ott maga mögött, hátranézett, és rávigyorgott Kemp főfelügyelőre. 
 	– Maga is meglépett? Szegény öreg Race! 
 	Kemp dörmögve válaszolta:
 	– Ő elviseli az ilyesmit. Nekem nem erős oldalam. 
 	Felértek az első emeletre, és éppen neki akartak indulni a másodiknak, amikor Anthony felülről lefelé jövő könnyű
 	léptekre figyelt fel. Berántotta Kempet a mel ettük levő
 	fürdőszoba ajtaján. 
 	A lépések tovább mentek lefelé a lépcsőn. 
 	Anthony kiugrott a fürdőszobából, és felrohant a következő
 	lépcsőfordulóig. Tudta, hogy Iris kis szobája a hátsó fronton van. Halkan bekopogott. 
 	– Hal ó, Iris! – Nem kapott választ. Megint kopogott, és megint beszólt. Megpróbálta lenyomni a kilincset, de az ajtó kulcsra volt zárva. 
 	Most már türelmetlenül dörömbölt. 
 	– Iris!… Iris!…
 	
 	Pár pil anat múlva abbahagyta, és lenézett. Egy olyan régimódi gyapjúszőnyegen ál t, amilyennel az ajtó alatti réseket szokták a huzat miatt betömni. Ez most egészen be volt dugva az ajtó alá. Anthony félrerúgta. Az ajtó alatti rés meglehetősen széles volt – azért vághatták ki valamikor ilyen szélesre, gondolta Anthony, hogy a festett szegélyléc helyett egy odail ő szőnyeget csúsztathassanak az ajtó alá. 
 	Lehajolt a kulcslyukhoz, de nem látott semmit. Hirtelen felkapta a fejét, és szaglászni kezdett. Aztán hasra feküdt, és orrát az ajtó alatti réshez nyomta. 
 	Felugrott, és elkiáltotta magát: – Kemp! 
 	De a főfelügyelő nem volt sehol. Anthony újra kiáltott. 
 	Race ezredes rohant fel a lépcsőn. Anthony nem hagyta szóhoz jutni. 
 	– Gáz! Csak úgy ömlik! Tőrjük be az ajtót. 
 	Race robusztus alkatú ember volt Anthonyval kettesben hamarosan elhárították az akadályt: a zár recsegve-pattogva engedett
 	Egy pil anatra visszatántorodtak, aztán Race azt mondta:
 	– Ott van a kandal ó mel ett. Én berohanok, és kitöröm az ablakot, maga meg hozza ki a lányt! 
 	Iris Marle a gázkandal ó mel ett feküdt szája és orra a vastag, nyitott gázcsövön. 
 	Pár perc múlva a ful adozó és köpködő Anthony és Race a lépcsőpihenőre 
 	fektette 
 	az 
 	eszméletlen 
 	lányt 
 	a
 	kereszthuzatba. 
 	Race azt mondta:
 	– Én kezelésbe veszem. Maga kerítsen gyorsan orvost. 
 	Anthony leszáguldott a lépcsőn. Race utána szólt:
 	– NŰaggódjon. Úgy látom, semmi baj. Idejében érkeztünk. 
 	A hal ban Anthony tárcsázott és beszélni kezdett a kagylóba. A háttérben Lucil a Drake sikoltozott Anthony letette a kagylót és megkönnyebbült sóhaj al közölte:
 	– Elcsíptem. Itt lakik a Square túlsó oldalán. Néhány perc, és itt lesz. 
 	– De hát mi történt tulajdonképpen? Csak nem beteg Iris? 
 	–jajveszékelt még egy utolsót Lucil a. 
 	Anthony így felelt:
 	– A szobájában volt Az ajtaja zárva. A feje a gázcsövön, és ömlött a gáz. 
 	– Iris? – Mrs. Drake átható kiáltást hal atott – Iris öngyilkos lett? Nem tudom elhinni. Nem hiszem! 
 	Anthony halványan elvigyorodott:
 	– Ne is higgye – felelte. – Mert nem ez történt. 
 	Tizennegyedik fejezet
 	– És most elmondanád végre, hogy mi volt ez az egész, Tony? 
 	Iris a díványon feküdt. A novemberi napfény derekasan igyekezett produkálni magát odakint a Little Priors ablakai előtt. 
 	Anthony átnézett Race ezredesre, aki az ablakpárkányon ült, aztán kedvesen elvigyorodott:
 	– Nem is próbálom tagadni, Iris, hogy alig vártam ezt a pil anatot. Ha nem mondhatom el gyorsan valakinek, hogy milyen 
 	okos 
 	voltam, 
 	egyszerűen 
 	megpukkadok. 
 	Elbeszélésem 
 	egyáltalán 
 	nem 
 	lesz 
 	szerény. 
 	Szemérmetlenül fújom majd önnön dicsőségem kürtjét éppen csak annyi szünetet tartva olykor-olykor, hogy te közbeszólhass: „Ó, milyen okos vagy, Anthony!”, meg „Ó, de csodálatos, Tony”, meg hasonlókat. Figyelem! 
 	Kezdődik az előadás. Íme. 
 	A dolog tulajdonképpen eléggé egyszerűnek látszott. Azaz úgy látszott, hogy ok és okozat világosan összefügg. 
 	
 	Rosemary halála, amelyet annak idején öngyilkosságnak könyveltek el. Nem öngyilkosság volt. George gyanút fogott nyomozni kezdett, valószínűleg közel jutott az igazsághoz, de mielőtt leleplezhette volna a gyilkost, őt is meggyilkolták. 
 	Látszólag tiszta sor, ha szabad így mondanom. 
 	De szinte azonnal néhány nyilvánvaló el entmondásba ütköztünk. Éspedig: a) George-ot nem mérgezhették meg; b) George-ot mégis megmérgezték. És a) senki nem nyúlt George poharához; b) George poharával machináltak valamit. 
 	De egy nagyon fontos dolog elkerülte a figyelmemet: hogy a birtokos személyrag mindig jelent tényleges birtoklást. 
 	George füle minden kétséget kizáróan George füle, mert a fejének a része, és sebészi beavatkozás nélkül nem lehet onnan eltávolítani! De ha azt mondom, hogy George órája, csupán arra az órára gondolok, amelyet George visel a karján – és felmerülhet az a kérdés, hogy valóban az övé-e, vagy csak kölcsönkapta valakitől. Amikor odáig megyek, hogy George pohara vagy teáscsészéje, már kezdek rájönni, hogy ez valami nem egészen pontosan meghatározott dolgot jelent. Tulajdonképpen csak arra a pohárra vagy csészére gondolok, amelyből George nemrég ivott – s amelyik semmiben sem különbözik a többi hasonló pohártól vagy csészétől. 
 	Ennek il usztrálására megpróbálkoztam egy kísértettel. 
 	Race cukor nélkül itta a teát, Kemp cukorral itta, én meg kávét ittam, látszatra mindhárom folyadék egyforma színű
 	volt Egy kerek kis márványasztalka körül ültünk, több kerek márványasztalka között. Azzal az ürüggyel, hogy hirtelen valami nagyon fontos és sürgős dolog jutott eszembe, szóltam Race-nek és Kempnek. hogy gyorsan jöj enek ki velem az előcsarnokba. Mikor felál tunk, kicsit arrább löktem a székeket, és Kemp pipáját, amely a tányérja mel ett feküdt, sikerült ugyanolyan helyzetben az én tányérom mel é csempésznem, anélkül hogy ő észrevette volna. 
 	Odakint 
 	elnézést 
 	kértem, 
 	mondván, 
 	hogy
 	meggondoltam 
 	magam, 
 	és 
 	visszamentünk. 
 	Kemp
 	valamivel előttünk lépett be a terembe. Odahúzta a széket az asztalhoz, és leült az elé a tányér elé, amelyik mel ett az asztalon hagyott pipája feküdt. Race most is a jobbján ült, mint előzőleg, én pedig a balján – de figyeld csak meg, mi történt, egy újabb el entmondás! a) Kemp csészéjében cukros tea van. b) Kemp csészéjében kávé van. A két ál ítás el entmond egymásnak, tehát egyidejűleg nem lehet igaz – és mégis mind a kettő igaz. A meghatározás vezet félre: Kemp csészéje. Kemp csészéje, amelyet az asztalon hagyott, amikor kiment a helyiségből, és Kemp csészéje, amikor visszatért az asztalhoz, nem azonos! 
 	És ez történt akkor este a Luxembourgban is, Iris. A műsor után, amikor táncolni mentetek, te leejtetted a retikülödet. 
 	Egy pincér felemelte – nem a pincér, vagyis az a pincér, aki azt az asztalt kiszolgálta, mert az tudta, hol ültél –
 	hanem egy pincér, egy félénk, hajszolt kis pincérfiú, aki fel-alá 
 	rohangált 
 	a 
 	mártással, 
 	akinek 
 	mindenki
 	parancsolgatott, gyorsan lehajolt, felvette a retikült, és letette egy tányér mel é. Te és George tértetek vissza elsőnek, te gondolkodás nélkül leültél ahhoz a terítékhez, amelyik mel ett a retikülöd feküdt – ugyanúgy, mint Kemp az elé a csésze elé, amelyik mel ett a pipája hevert. 
 	George pedig leült arra a székre, amelyet az övének hitt, a jobb oldalon. És amikor tósztot mondott Rosemary emlékére, abból a pohárból ivott, amelyet a saját poharának gondolt, de valójában a te poharad volt – s amelyikbe könnyen kerülhetett méreg, anélkül is, hogy egy bűvésztrükkben kel ene magyarázatot keresni rá. 
 	Ha mármost ennek a tudatában vizsgáljuk meg az ügyet, egészen más a helyzet! Te vagy a kiszemelt áldozat, és nem George! Úgy látszik tehát, hogy Georgeot csak felhasználták valamire. Mert, hogy fest a dolog a világ szemében, ha a trükk sikerül? Megismételtek egy egy évvel ezelőtti vacsorát – és megismétlődött egy öngyilkosság! 
 	Világos, mondják az emberek ez a család hajlamos az öngyilkosságra. 
 	A 
 	retikülödben 
 	megtalálják 
 	a
 	papírdarabkát a ciánnyomokkal. Tiszta sor! Szegény lány azóta is emésztette magát a nővére halála miatt. Nagyon szomorú – de az ilyen gazdag lányok néha neurotikusak! 
 	Iris félbeszakította. Izgatottan kiáltotta:
 	– De miért akartak volna megölni engem? Miért? Miért? 
 	– A varázsos pénz miatt, angyalom. A pénz, a pénz, a pénz! Amikor Rosemary meghalt, a pénze rád szál t. Nos, tegyük fel, hogy te is meghalsz – mint hajadon. Mi történik a pénzzel? A legközelebbi rokonodra – vagyis a nagynénédre, Lucil a Drake-re szál . De a kedves hölgyről kapott információk birtokában nehezen tudtam Lucil a Drake-et az Első Számú Gyilkos szerepében elképzelni. 
 	Van-e másvalaki, aki hasznot húzna a dologból? Igen, van. 
 	Victor Drake. Ha Lucil ának pénze van, ez pontosan ugyanaz, mintha Victornak lenne – erről Victor majd gondoskodik! Mindig is azt csinált az anyjával, amit akart. 
 	És Victort már csöppet sem nehéz Első Számú Gyilkosként elképzelni. Ebben az ügyben kezdettől fogva ál andóan történtek utalások, célzások Victorra. Ott volt a közelben – egy homályos, testtelen, baljós figura. 
 	– De hiszen Victor Argentínában van! Már több mint egy éve Dél-Amerikába ment! 
 	– Valóban? Most érkeztünk el oda, ami ál ítólag minden történet cselekményének a magva: „Egy lány találkozik egy fiúval.” Ez a történet akkor kezdődött, amikor Ruth Lessing találkozott Victorral. A férfi behálózta. És a hölgy, azt hiszem, nyakig beleesett. Az effajta nyugodt, megfontolt, törvénytisztelő nőkkel gyakran megtörténik, hogy sötét gazemberekbe habarodnak bele. 
 	Gondolkozzál csak egy kicsit, és rá fogsz jönni: arra, hogy Victor Dél-Amerikában van, semmi más bizonyítékunk nem volt csak Ruth szava. Hogy valóban így van-e, nem el enőriztük, mert nem látszott fontosnak! Ruth ál ította, hogy kikísérte Victort a Cristobal nevű hajóhoz Rosemary halála előtt! Ruth javasolta George halála napján, hogy hívják fel Buenos Airest – aztán kirúgta a telefonoslányt, aki esetleg kikotyoghatta volna, hogy ilyen hívás nem volt. 
 	Ezek után, persze, már könnyű volt el enőrizni a dolgokat. 
 	Victor Drake egy olyan hajón érkezett Buenos Airesbe, amelyik egy nappal Rosemary halála után hagyta el Angliát. Ogilvie semmiféle telefonbeszélgetést nem folytatott Buenos Airesből Ruth-szal Victor Drake ügyében, George halálának a napján. És Victor Drake néhány héttel ezelőtt elhagyta Buenos Airest. Gyerekjáték volt megszerveznie, hogy egy bizonyos napon feladjanak a nevében egy táviratot – egyikét azoknak a jól ismert táviratoknak, amelyekben pénzt szokott kérni –, és a távirat látszólag azt bizonyította, hogy Victor sok ezer mérföldnyire van Londontól. Közben pedig…
 	– Mondd csak, Anthony! 
 	– Közben pedig – folytatta Anthony mérhetetlen gyönyörűséggel, mert elbeszélése csúcspontjához érkezett
 	– ott ült a Luxembourgban, egy nem is olyan buta szőkeség társaságában! 
 	– Csak nem az a förtelmes képű fickó volt? 
 	– Sárgás, rezes arcbőre és véreres szemre nem nehéz szert tenni, és az ilyesmi eléggé megváltoztat valakit. A mi társaságunkból (Ruth Lessingtől eltekintve) én voltam az egyetlen, aki látta valaha Victor Drake-et – de én nem ezen a néven ismertem! Azonkívül háttal ültem neki. Úgy rémlett, hogy amikor befelé mentünk, kint a koktélbárban ráismertem valakire, akivel a börtönben ismerkedtem meg: Monkey Colemanre. De jelenlegi életmódomat tekintve nem nagyon szorgalmaztam, hogy ő is rám ismerjen. Egy pil anatra se merült fel bennem, hogy Monkey Colemannek köze lehetne a bűncselekményhez – és még kevésbé, hogy ő és Victor Drake egy és ugyanaz a személy. 
 	– De még mindig nem értem, hogy csinálta. 
 	Race ezredes vette át a szót. 
 	– A világ legegyszerűbb módján. A műsor alatt kiment telefonálni, és közben elhaladt az asztaluk mel ett. Drake valamikor színész volt, de ami még ennél is fontosabb, egy darabig pincér is. Pedro Moralesnek maszkírozta magát, és Pedro Morales szerepét játszani egy színész számára gyerekjáték, de ügyesen, pincérhez il ő járással, és testtartással mozogni az asztalok közt tölteni meg a pezsgőspoharakat – ezzel a tudással és technikával csak olyan ember rendelkezhetik, aki csakugyan volt már pincér. 
 	Egy ügyetlen mozdulat magára vonta volna a figyelmüket, de mint önkéntes pincérre egyikük se figyelt fel, észre se vették. A műsort nézték, és nem vettek tudomást az étterem eme tartozékáról – a pincérről! 
 	Iris habozva megkérdezte:
 	– És Ruth? 
 	Anthony válaszolt:
 	– Természetesen Ruth tette a ciános papírt a retikülödbe, valószínűleg az öltözőben, még az este kezdetén. Ugyanezt a technikát alkalmazta egy évvel ezelőtt, Rosemary esetében. 
 	– Mindig furcsának találtam – mondta Iris –, hogy George Ruthnak nem beszélt azokról a levelekről. Mindent meg szokott beszélni vele. 
 	
 	Anthony elnevette magát. 
 	– Először is: beszélt neki róluk. Ruth tudta, hogy beszélni fog. Éppen azért írta őket. Aztán kiagyalta George számára a „tervet” – persze, előbb jól meg kel ett őt dolgoznia. 
 	Készen ál t a színpad – minden szépen elő volt készítve a második számú öngyilkossághoz, és ha utána George azt hitte volna, hogy te ölted meg Rosemaryt, és a lelkiismeret-furdalás vagy a félelem késztetett öngyilkosságra – az már mindegy lett volna Ruthnak! 
 	– És ha arra gondolok, hogy mennyire kedveltem! Sőt: szerettem volna, ha összeházasodnak George-dzsal! 
 	– Bizonyára jó felesége lett volna, ha nem akad össze Victorral – mondta Anthony. – Tanulság: még egy gyilkos nő is rendes lány volt valamikor. 
 	Iris megborzongott. 
 	– És mindezt a pénzért! 
 	– Te kis ártatlan, az ilyesmit mindig a pénzért követik el. 
 	Victor kétségtelenül a pénzért tette. Ruth részben a pénzért, részben Victorért, és részben, gondolom, azért, mert gyűlölte Rosemaryt. Igen, hosszú utat tett meg addig, amíg oda jutott, hogy megpróbált elgázolni, és még hosszabbat addig, amíg Lucil át a nappaliban hagyva, becsapta a bejárati ajtót, és felrohant a hálószobádba. Milyennek látszott? Izgatott volt egyáltalán? 
 	Iris elgondolkozott. 
 	– Nem nagyon. Éppen csak kopogott, bejött, közölte, hogy minden el van intézve, és reméli, hogy jól érzem magam. 
 	Mondtam, hogy jól, csak fáradt vagyok egy kicsit. Aztán kezébe vette a gumival bevont nagy zseblámpámat, azt mondta, hogy milyen szép lámpa – utána már nem emlékszem semmire. 
 	– Nem is emlékezhetsz, drágám – mondta Anthony. – Mert annak rendje és módja szerint tarkón vágott azzal a szép zseblámpával, de nem túl erősen. Azután művészien elhelyezett a gázkandal ó mel ett jól becsukta az ablakokat, kinyitotta a gázt, kiment, bezárta az ajtót, a kulcsot az ajtó alatt becsúsztatta, a gyapjúszőnyeget betömte a nyílásba, nehogy a levegő behatolhasson, aztán könnyed, fürge léptekkel lesietett a lépcsőn. Kemp meg én még idejében beugrottunk a fürdőszobába. Én fölrohantam hozzád, Kemp meg észrevétlenül követte Miss Ruth Lessinget oda, ahol az autóját hagyta – tudniil ik én már előzőleg éreztem, hogy van valami gyanús és Ruthra nem jel emző abban, ahogy igyekezett az agyunkba vésni, hogy milyen nehezen jutott ide busszal meg földalattin! 
 	Iris megborzongott. 
 	– Elgondolni is borzasztó, hogy valaki mindenáron meg akart ölni. Engem is gyűlölt? 
 	– Á, nem hinném. Csakhogy Miss Ruth Lessing nagyon rámenős ifjú hölgy. Már két gyilkosságban volt bűntárs, és nem óhajtotta semmiért kockáztatni a nyakát. Biztosra veszem, hogy Lucil a Drake kikotyogta neki, hogy hamarosan feleségül jössz hozzám, tehát nem volt vesztegetni való idejük. Ha egyszer már összeházasodtunk, én vagyok a legközelebbi rokonod, és nem Lucil a. 
 	– Szegény Lucil a. Borzasztóan sajnálom. 
 	– Azt hiszem, mind így vagyunk vele. Ártatlan, kedves teremtés. 
 	– És Victort csakugyan letartóztatták? 
 	Anthony Race-ra nézett, aki bólintott, és azt mondta:
 	– Ma reggel, amikor megérkezett New Yorkba. 
 	– Ezek után is feleségül vette volna Rutht? 
 	– Ruth úgy képzelte. Azt hiszem, el is érte volna. 
 	– Anthony! Én nem szeretem, hogy annyi pénzem van! 
 	– Rendben van, drágám, majd valami nemes célra fordítjuk, ha akarod. Én eleget keresek ahhoz, hogy megéljek, és a feleségem is lehetőleg kényelemben éljen. Ha akarod, odaadjuk az egészet, gyermekotthonokat alapítunk, ingyen dohányról gondoskodunk az öregek számára. Mit szólnál ahhoz, ha kampányt indítanánk, hogy ihatóbb kávét szolgáljanak fel Angliában? 
 	– Azért megtartok egy keveset – mondta Iris. – Hogy ha egyszer kedvem támad rá, játszhassam a nagyúri dámát, és elhagyhassalak. 
 	– Nem hiszem, Iris, hogy ilyen gondolatokkal volna kívánatos házasságra lépni valakivel. Most jut eszembe, hogy egyetlenegyszer sem mondtad: „Ó, de csodálatos, Tony!”, vagy: „Ó, milyen okos vagy, Anthony!” 
 	Race ezredes elmosolyodott, és felál t. 
 	– Átmegyek Farradayékhez, teázni – mondta. Huncutul megvil ant a szeme, ahogy Anthonyra nézett: – Maga nem jön? 
 	Anthony a fejét rázta, mire Race elindult kifelé. 
 	De az ajtóban megál t, és visszaszólt:
 	– Szép mutatvány volt. 
 	– Ez a legnagyobb elismerés egy brit részéről – mondta Anthony, amikor Race mögött becsukódott az ajtó. 
 	Iris nyugodt hangon kérdezte:
 	– Ugye, ő azt gondolta, hogy én vagyok a gyilkos? 
 	– Nem szabad rossz néven venned tőle – mondta Anthony. 
 	– Tudod, annyi gyönyörű kémnőt látott már életében, akik titkos képleteket kaptak, meg titkokat csaltak ki magas rangú katonatisztekből, hogy egészen besavanyodott, és az ítélőképessége is megromlott. El se tudja képzelni, hogy egy ilyen ügyben ne valami szép nő legyen a vétkes. 
 	– És te honnan tudtad, hogy nem én voltam az, Tony? 
 	– Azt hiszem, a szerelem súgta meg – felelte könnyedén Anthony. 
 	Aztán megváltozott az arca, hirtelen elkomolyodott. 
 	
 	Megérintett Iris mel ett egy kis vázát: egy szál szürkészöld ágacska volt benne, rajta egyetlen mályvaszínű virág. 
 	– Mitől virágzik ez ilyenkor? 
 	– Megesik néha, hogy egy-egy rügy kipattan – ha enyhe az ősz. 
 	Anthony kivette a virágot a vázából, és egy pil anatra az arcához érintette. Félig lehunyt szemhéja alól nézte a dús gesztenyebarna hajat, a nevető kék szemet és a forró piros ajkakat…
 	Nyugodt, társalgási hangon tette fel a kérdést:
 	– Ugye, már nincs körülöttünk? 
 	– Kire gondolsz? 
 	– Tudod te, hogy kire. Rosemaryre… Azt hiszem, ő tudta, hogy veszélyben vagy, Iris. 
 	Megérintette ajkával a törékeny ágacskát, és egy könnyed mozdulattal kidobta az ablakon. 
 	– Isten veled, rozmaring! Köszönjük…
 	Iris halkan elkezdte:
 	– Az emlékezetre…
 	És még halkabban folytatta:
 	– Kérlek, édes rózsám, jussak az eszedbe…3
 	VÉGE
 	3 Shakespeare – Hamlet IV. felvonás